Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Já, Eliška Přemyslová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6284. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)

Ilustrace Mirek Vostrý

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 104

Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

Cover Illustration © Mirek Vostrý

ISBN 978-80-271-9310-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-9309-7 (pdf)

ISBN 978-80-247-5679-0 (print)

Můj táta je cvok

Můj táta je cvok. Fakt, nekecám. Cvok do dějepisu. Přesně ví, kde, kdo, kdy, jak a proč udělal nebo neudělal to nebo ono. Což o to, někdy se člověku šikne, když je jeho otec chodící encyklopedie, ale zrovna teď mi připadá, že jsem to s naším tátou moc nevyhrála.

Ale nejsem v tom sama. I mému mladšímu bráškovi nadělili šílené jméno. Jen řekněte, může normální rodič dát svým vlastním dětem jména podle panovníků?

Jo, promiňte, neřekla jsem, že se jmenuju Eliška Přemyslová. Ve třídě mi jinak neřeknou než Eliško Přemyslovno.

Celkem se mi to líbí, nemám se za co stydět. Eliška Přemyslovna byla královna od rány, s nikým se dvakrát nepárala, ani se svými dětmi ne. Nejspíš to od ní dost schytával i syn Václav. Asi jo, proč by jinak zdrhnul k jinému dvoru a začal si raději říkat Karel? Jo, ten dvůr byl ve Francii a Karel byl v pořadí čtvrtý.

Že vám to něco říká? Jasně, je to on, náš Karel IV. Naštěstí se pak vrátil do Čech, aby postavil přes Vltavu most. Měl bezva recept, do malty nechal přimíchávat vajíčka. Ty brďo, to by mě celkem zajímalo, kolik těch vajec bylo. Někdy se na to táty zeptám.

Aha. Zase plácám pátý přes devátý a zapomněla jsem vám říct bráškovo jméno. Bratr je Otakar, příjmením Přemysl. Až půjde do školy, budou na něho pořvávat králi nebo jeho výsosti Přemysle Otakare III.

V českých dějinách byli totiž dva králové s tímto jménem, takže bráška by byl v pořadí třetí. No, mohlo to být i horší. Mohl se jmenovat Oráč podle Přemysla Oráče, co si vzal za ženu kněžnu Libuši a krom Prahy spolu založili přemyslovský rod.

Chudák bráška neví, co ho čeká. Vždycky se najde nějaký trouba, co nemá nic lepšího na práci než si dělat legraci z vašeho jména. Ale naštěstí to ještě neřeší, je mu teprve rok.

Už se těším, až se vdám, vezmu si nějakého Nováka a bude ze mě úplně obyčejná Eliška Nováková.

To jsou celí oni, rodičové!

Snídám kakao, chleba s máslem a s marmeládou a pozoruju bráchu, jak zápasí se lžičkou. Technika nic moc. Lžíci drží jak prase kost.

„Otakárku, ham, za maminku, za tatínka…,“ povzbuzuju bratra, aby se neřeklo, že má krkavčí ségru.

Ale místo toho, aby jedl jako normální člověk pusou, cpe si kaši do nosu a do uší. No jo, ty se bavíš, a já to pak za tebe schytám. „Počkej, nepatlej to tak, fuj, ty čunče!“ Oťas strčil obě ruce do talíře, kaši si matlá na hlavu. To mi udělal schválně!

„Máámí, máámí, pojď sem!“

„Co to vyvádíte? Eliško, to na něho nemůžeš dát pozor!“ zlobí se máma a uštědří mi křivý pohled.

„A proč já? Proč na něho mám dávat pozor já! Je to vaše dítě, ne moje!“

„Nebuď drzá, mladá dámo,“ ozval se táta a dal mi ořech za ucho.

„Auvajs, a to bylo za co? Oťas je trouba, co se neumí normálně najíst, ale schytám to já! To je ta vaše rodičovská spravedlnost!“

„To víš, děvenko,“ pousmál se táta takovým tím dospěláckým úsměvem, který nemám ani trochu ráda, protože vím, že mi nepřinese nic dobrého, „nevděk světem vládne. Vem si třeba takovou Johanku z Arku, vyhrála Francouzům bitvy, pak ji stejně zradili a prodali Angličanům.“

„A ti si ji pak upekli k čaji o páté,“ dodala jsem.

„Dámo, ty máš nějakou jedovatou slinu. Johanka z Arku byla neprávem upálena na hranici, však toho pak lidstvo litovalo a prohlásilo ji za svatou.“

Neříkala jsem, že je táta cvok? Už mi zase dělá přednášku z dějin. Ohrnula jsem nos.

„Mě upalovat nemusíš, ale za svatou mě klidně prohlásit můžeš, mám totiž s vámi a s Oťasem svatou trpělivost,“ odfrkla jsem.

„Hele, upaluj do školy, než ti vážně jednu břinknu. A ze školy hned domů, ty rozumbrado. Budeš hlídat Otakárka, jedeme s mámou za dědou. Musíme mu trochu uklidit byt, na všechno už nestačí,“ uzavřel táta náš plodný rozhovor.

To jsou celí oni, rodičové! Někdy mám pocit, že je mám, aby si pro mě vymýšleli další a další úkoly. Ach jo. Budu muset odpoledne hlídat Otakara, to zase bude den!

Kája

Hodila jsem si školní tašku na záda a vyrazila směr škola. Musím trochu zrychlit, aby na mě Kája dlouho nečekala.

Kája je moje nejlepší kamarádka. Patříme k sobě jako velké A k malému a. Zatímco já mám skoro jméno po královně, ona má opak jména jedné spisovatelky z 19. století. Ta spisovatelka se jmenovala Karolína Světlá, Kája se jmenuje Karolína Tmavá.

Je vám jasné, co to bylo jednou u nás ve třídě za buchec, když nás na to náš tříďas Mgr. Ladislav Čikl, zkráceno MLČ, upozornil. Naštěstí vlna veselí rychle opadla, nikoho totiž nebavilo na Káju volat Karolíno. Kája zůstala pro všechny jen Kájou.

Pravda je, že Štěpán, to je jeden šprt, co sedí v první lavici, měl tendenci jí zavést přezdívku Světluško. Nějak k ní došel skrz to jméno Světlá. Na Káju to ale zkusil jen jednou. Když jí řekl Světluško, opáčila mu: Copak chceš, ty můj broučínku? A bylo vymalováno.

Kluci mu toho broučínka nechali pěkně vyzobat. V těláku při basketu na něho volali broučínku, hop do koše, čímž samozřejmě mysleli, aby dal koš balonem, ne aby se šel vyhodit mezi odpadky. Štěpánek sebou pak sekl na podlahu, kopal kolem sebe, vztekal se, takže musel tělocvikář zakročit. Štěpán i posměváčci pak dělali dřepy, až se jim kouřilo z tílek.

Od té doby se Štěpán s Kájou zrovna dvakrát nemusí. Nepřátelé mých přátel jsou i mí nepřátelé, takže i já jsem se Štěpánem na válečné stezce.

Kája je děsně chytrá a pohodová. Fakt. Chce mít ve všem jasno, a tak si na internetu našla pár informací o té spisovatelce. Dokonce si od ní půjčila i nějakou knížku, myslím, že se to jmenovalo Kříž u potoka, nebo tak nějak. Bylo to o nějaké holce, co musela zlomit rodové prokletí, což se jí láskou a věrností ke svému nezdárnému muži podařilo.

Káju to celkem bavilo, ale mě to až tak moc nebralo. Z Káji se pak stala fanynka Karolíny Světlé. Říkala, že se tak vlastně vůbec nejmenovala, že to byl jen její umělecký pseudonym, že její vlastní jméno bylo Johana Mužáková, ale že se svým chotěm moc šťastná nebyla, a tak se zaláskovala do Nerudy, toho básníka, co má v Praze ulici Nerudovku, kterou se chodí na Hrad.

Jo, a že prý měla kámošku Boženu Němcovou, ale s tou se pak trochu pohádaly. No a s tím Nerudou to asi až tak moc žhavý nebylo, Mužáková zůstala se svým Mužákem, odstěhovala se na vesnici a psala knížky.

Káju to doopravdy nadchlo. Já si ale myslím, že se jí ten příběh líbí hlavně proto, že se Světlá nerozvedla. Abyste tomu rozuměli, její rodiče rozvedeni jsou. Když byla Kája malá, její máma se taky zamilovala a rozhodla se, že půjde za hlasem svého srdce. Jenomže ten hlas srdce nějak ochraptěl, či co, o Kájinu mámu přestal mít zájem a nechal je obě na ocet. To jako že od nich odešel. Zpět k tátovi se už nemohly vrátit, protože ten už se stihl znovu oženit.

Kája se do té Světlé úplně zbláznila. Začala se česat jako ona. Vepředu to měla ulízané, vzadu si vlasy splétala do drdolu ve tvaru vánočky. Vůbec jí to neslušelo, a tak jsem jí řekla, že vypadá jako reklama na kypřicí prášek. Naštěstí se neurazila, uznala, že mám pravdu, přesto se na Světlou česala dál.

Ale zájem o minulá století ji už neopustil. Četla všechno o tehdejší módě a nejvíc ji zaujaly pokrývky hlavy. Jednou se rozhodla, že si sama nějaký ten klóbrc či čepec ušije.

Table of Contents

Můj táta je cvok

To jsou celí oni, rodičové!

Kája