Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

R. L. Stine: Ostrov strachu

Vydání první

Copyright © 2014 by Parachute Publishing, LLC.

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2073. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Party Games vydaného nakladatelstvím

Thomas Dunne Books, an Imprint of St. Martin’s Press,

New York v roce 2014

Český překlad © 2017 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0553-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0554-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

R. L. Stine

Ostrov strachu

Pro Kat Brzozowskou

a všechny mé přátele na Twitteru,

kteří mě přesvědčili,

abych se k této děsivé ulici vrátil.

PŘEDSTAVENÍ

Les za Fear Street se táhne stovky akrů na východ od městečka Shadyside. Vysoké javory s hustým listím a staletí staré platany můžou za to, že dokonce i za slunných dní je les chladným, stinným místem.

Les je nádherný, voňavý a tichý. Ale pouze hrstka obyvatel Shadyside se tam vydá na procházku či na piknik.

Možná znají ten příběh o dvou dívkách, které byly v lese nalezeny – zcela vykostěné.

Nebo možná vědí o té zvláštnosti, že lesem nikdy nepoletují ptáci ani tam nesedávají na větvích. Většina lidí to považuje za varování.

Zřejmě každý ve městě někdy zaslechl to nevysvětlitelné nelidské vytí a vřískot rozléhající se v noci mezi vysokými stromy.

Všichni v tom pěkném malém městě Shadyside vědí o rodině Fearových, starých usedlících, kteří praktikovali černou magii a jež pronásleduje nevýslovné zlo. Ten les a klikatá ulice, která nese jejich jméno, jsou místy, jimž je lépe se vyhnout.

Maturantka Rachel Martinová žije v Shadyside od narození. Měla by tedy dobře vědět, že jít s Brendanem Fearem na celonoční párty, která se koná v letním sídle jeho rodiny na ostrově Strach, není dobrý nápad. Měla by vědět, jaká rizika hrozí, když se zapletete s někým od Fearů. Jenže někdy se zdravému rozumu přimotá do cesty romantický cit.

A kromě toho, všechny ty děsivé příběhy o rodině Fearových jsou přece už stará historie – nebo ne?

Nejsou?

Rachel se těší na pohádkový víkend. Jenže pozná, že ve Fear Street ožívají vaše nejtemnější noční můry.

ČÁST PRVNÍ

1.

POZVÁNÍ

Do bistra, kde pracuju, vešel s několika přáteli Brendan Fear. V té chvíli jsem neměla tušení, jak se toho večera můj život změní. Zatímco jsem utírala stůl, sledovala jsem ho, jak vede své tři kamarády úzkou uličkou k boxu v zadním koutě.

Jak mohla taková běžná scéna vést k tak velké hrůze – dokonce k vraždě?

Ty Brendanovy kamarády jsem znala. Nepohybuju se sice ve stejných kruzích jako oni, ale všichni chodíme do čtvrťáku na střední školu v Shadyside. Prý ve stejných kruzích. To je docela k smíchu. Řekněme si to na rovinu. Mám sice několik dobrých přátel, rozhodně však nemám žádné kruhy.

Jmenuju se Rachel Martinová a je mi sedmnáct let. Odpoledne po škole si přivydělávám jako servírka v bistru U Leftyho, studenty oblíbeném podniku pár bloků od střední školy. A jo, je to docela trapas, že obsluhuju spolužáky, které potkávám celý den ve škole.

Ovšem jsem si jistá, že to tak připadá jenom mně. Nikdo to nikdy nijak nekomentoval ani o tom nežertoval. Jenže já se někdy cítím nepříjemně.

Zřejmě nejsem ta nejpohodovější osoba na světě. Máma o mně tvrdí, že jsem napnutější než tenisová raketa. Moje sestra Beth ovšem trvá na tom, že to není pravda. Ona říká, že jsem jen citlivka.

Beth mi hodně chybí. V září se odstěhovala do Oberlinu, kde získala stipendium díky tomu, že hraje na flétnu. To ona je v naší rodině ta chytrá a talentovaná.

Vždycky jsme si byly blízké. Slíbila mi, že si se mnou bude každý večer volat přes Skype, ale už se týdny neozvala.

Z kuchyně zařinčel zvonek, signál, že něčí jídlo je připravené. Posbírala jsem ze stolu pár špinavých talířů a prodrala se shlukem mladých lidí postávajících u pultu ke kuchyni.

Bistro U Leftyho je malé a pořád je tu teplo a dusno, bez ohledu na počasí panující venku. Když se dostanu po práci domů, musím se dlouho sprchovat, abych pach smažených hranolků a hamburgerů dostala z kůže a vlasů.

Tohle bistro je však rozhodně nejoblíbenějším místem pro shadysideské středoškoláky, částečně díky tomu, že stojí tak blízko u školy. A taky proto, že tu prodáváme dvojité cheeseburgery za dva dolary.

Nevím, kdo to vymyslel, ale je génius.

Všimla jsem si, že dovnitř vešla moje kamarádka Amy O’Brienová. Mávla na mě, neměla jsem však čas se s ní pozdravit. Ellen, naše druhá servírka, zavolala do práce, že je nemocná, takže jsem musela obletovat celý plac.

Nesla jsem pár cheeseburgerů ke stolu vepředu. Potom jsem popadla čtyři meníčka, abych je odnesla ke stolu Brendana Feara. On a jeho kamarádi mluvili všichni najednou, nakláněli se k sobě přes stůl a rozhlíželi se okolo, jako by nechtěli, aby je někdo zaslechl. Vypadalo to na náruživou diskusi.

Když jsem se k nim přiblížila, všichni zmlkli.

Podívala jsem se na Kerryho Reachera, útočníka našeho školního basketbalového mužstva. Měl na sobě červenobílou týmovou bundu. Je takový čahoun, že mu nohy trčely z boxu. Bílé tenisky musely mít velikost tak 46 nebo 48.

Vedle něj seděla Patti Bergerová, sladce vypadající drobná brunetka, jako malá panenka, s dětským hláskem a dolíčky, pro které by jiní umírali. Je tak rozkošná, že máte chuť ji zabít. Až na to, že je to ta nejmilejší osoba na světě, přátelská a vřelá.

S Patti jsme společně vyrůstaly, protože jsou naše mámy nejlepší kamarádky. Ve škole se však opravdu nepohybujeme ve stejných kruzích. Ovšem rády se vidíme, kdykoli se naše rodiny sejdou.

Patti je asi tak vysoká jako čtvrťačka na základce. Vážně. Myslím, že musí být o dobrého půl metru menší než Kerry. Jenže jsou nerozluční. Říkají o sobě, že jsou jenom dobří kamarádi. Ale všichni vidí, jak se na chodbě drží za ruce a líbají se. Hádám, že ta pohádka o dobrých kamarádech je jenom soukromý žert.

Vedle Brendana seděl Erik Finn a dvěma prsty bubnoval do stolu. Erik s vlnitými blond vlasy, kulatým pihovatým obličejem, dunivým hlasem a hlasitým, jakoby oslím smíchem vypadá jako velký plyšový medvěd. Je jedním z těch kluků, kteří se prostě rádi smějí a obrážejí večírky.

Vždycky mi připadalo docela zvláštní, že jsou tak dobří kamarádi s Brendanem Fearem. Jsou totiž absolutní protiklady. Kamarádí se ale už od základky.

Brendan má vlnité černé vlasy, bledou pokožku a většinou se tváří dost vážně. Občas se nesměle usměje a mluví velice tiše. Líbí se mi jeho oči. Jsou světle hnědé a vřelé, s pár vráskami kolem nich. Když se na vás jimi zadívá, jako by vám viděl do duše.

Ou. Napadlo vás, že jsem do Brendana Feara zakoukaná už od osmé třídy?

Nosí černé džíny a černá trička s logy videoher na hrudi. Je ohromně chytrý, ale taky maniak do her.

On, Erik a pár jeho dalších kamarádů tráví hraním hodiny. World of Warcraft a Grand Theft Auto a všechny druhy fantasy her a automobilových závodních her. Ve škole nemluví o ničem jiném. Někdo mi říkal, že Brendan programuje vlastní hry a pracuje s někým dalším na vývoji on-line herní internetové stránky.

V červenobíle kárované uniformě jsem s meníčky zastrčenými pod paží došla až k Brendanově boxu.

„Kruci.“ Zakopla jsem o Kerryho velké boty a narazila do stolu.

Dokonalý začátek.

Brendan mě chytil za paže a pomohl mi najít rovnováhu. „Rachel, jsi v pořádku?“ Upřel na mě tmavé oči.

Cítila jsem, jak ve tváři rudnu. Líbilo se mi, jak vyslovil moje jméno.

„Posunu se, jestli si chceš sednout k nám,“ nabídl se Erik. „Nebo se mi posadíš na klín?“

Kerry a Patti se zasmáli.

„To by bylo super,“ poznamenala jsem. „Ale dal bys mi jinou práci, až mě vyhodí?“

Uličnicky se ušklíbl. „Něco by se našlo.“

„Nech Rachel na pokoji,“ pokárala Erika Patti. „Nevidíš, že neví, kam dřív skočit?“

„Mohli bychom na to skočit spolu,“ prohlásil Erik.

Patti ho hravě plácla. „Eriku, copak nikdy nepřestaneš žertovat?“

„Kdo žertuje?“

S Erikem jsme se navzájem škádlili už od první třídy. Pořád se mnou flirtuje, ale on flirtuje s každou holkou, kterou uvidí. Nikdo ho nikdy nebere vážně, protože nikdy vážný není.

Rozdala jsem jim meníčka.

„Pracuješ tu po škole každý den?“ zeptal se Brendan.

Přikývla jsem. „Jo.“ Odhrnula jsem si rukou vlasy z čela a ucítila kapky potu. Věděla jsem, že nevypadám nejlíp.

„Do kolika?“ zajímal se Brendan a pozorně si mě prohlížel.

„Do deseti.“

„Sakra, to je dlouho. Kdy si děláš domácí úkoly?“

Pokrčila jsem rameny. „Kdykoli najdu chvilku.“

„Co je to domácí úkol?“ vložil se do toho Erik. „Měl bych to zkusit?“

„Nelíbilo by se ti to,“ ozvala se Patti.

Brendan mě dál sledoval, jako by mu něco běželo hlavou.

„Slečno? Můžete nám přinést účet?“ Žena u stolu za mnou mi poklepala po rameni. Překvapila mě tak, až jsem sebou škubla.

„Jasně. Za vteřinku,“ odpověděla jsem. Bouchly dveře, jak dovnitř vešla další tlupa shadysideských studentů. V bistru začínalo být opravdu narváno.

Otočila jsem se zpátky k Brendanovi. „Víte, co si chcete objednat?“ zeptala jsem se.

Erik se na mě zakřenil. „Máte tu cheeseburgery?“

Fakt hloupý vtip.

„O ty si tu ještě nikdo nikdy neřekl,“ pronesla jsem vážně. „Budu se muset zeptat.“

Kerry a Patti se zasmáli. „Vrátím se za pár minut,“ oznámila jsem. Když jsem se ohlédla, viděla jsem, že mě Brendan sleduje, jak odcházím.

Psala jsem účet pro stolek čtyři. Musela jsem ale ten první roztrhat a začít ho psát znovu, protože jsem myslela na Brendana Feara a ruka se mi u toho trochu třásla. Tak málo stačí, aby mě to rozrušilo.

Byly to prostě fakt významné pohledy, co po mně házel.

Rachel, jenom se snaží, aby ses cítila líp, protože jsi mu málem spadla do klína.

Že bych si ty významné pohledy představovala? Postavme se čelem faktům. Nejsem právě nejsebejistější člověk na světě. Myslím si, že vypadám obyčejně. Nejsem jako ty krásky, jež se procházejí po červených kobercích, ani nic takového. Mám rovné blond vlasy, které si obvykle stahuju do jednoduchého culíku, světle modré oči a milý úsměv. A podle mě mám křivý nos. A trochu hranatou bradu, což se mi nelíbí. Když se cítím opravdu mizerně, zdá se mi, že můj obličej vypadá jako sekera s očima.

Ovšem Beth říká, že jsem skutečně pěkná, že jsem podobná Reese Witherspoonové. Ona vždycky ví, jak mi zlepšit náladu.

Sledovala jsem Brendana a jeho kamarády, jak náruživě debatují. Dokonce i Erik se tvářil vážně. O čem se asi baví?

Ozval se zvonek z kuchyně. Pospíšila jsem si k okýnku, abych převzala jídlo. Lefty na mě z kuchyně zamžoural. Úzkou tvář měl jasně červenou, koupala se mu v potu. Na lysé hlavě pořád nosí bílou baseballovou čepici kšiltem dozadu.

„Jsi v pořádku, Rachel?“

„Mám se co otáčet,“ odpověděla jsem. „Ale zvládám to. Já…“

Lefty o mou odpověď nestál. Otočil se zpátky k plotně.

Dala jsem se zase do práce. Zatím jsem si vedla dobře, jen párkrát jsem něco popletla.

Když se Brendan a jeho kamarádi zvedli k odchodu, bistro už se trochu vyprázdnilo. Jak šli ke dveřím, usmáli se a kývli na mě.

„Chceš radu?“ zeptal se Erik.

„Jasně,“ odtušila jsem.

„Než přejdeš ulici, podívej se na obě strany.“ Pak se svému hloupému vtipu zasmál.

Překvapilo mě, že Brendan zůstal uvnitř a odvedl mě stranou. Znovu na mě upíral oči, jako by mi chtěl číst myšlenky.

Možná tak intenzivně hledí na každého. Třeba si to ani neuvědomuje.

Cítila jsem slabé chvění na hrudi. „Je všechno v pořádku?“ zajímala jsem se.

Přikývl. „Jasně.“ Přešlápl z nohy na nohu. Najednou vypadal jako v rozpacích. „Takže… tady pracuješ každý večer?“

„Ne vždycky. Záleží na tom, kdo další může do práce. Někdy jsem tu i v sobotu. Potřebuju si vydělat peníze, abych pomohla naší rodině. Máme trochu napjatější rozpočet a chtěla jsem… víš… přispět.“

Zbytečně moc informací, Rachel.

Přikývl a poškrábal se v tmavých vlasech. „Chodíš se mnou na světovou ekonomiku, že jo?“

„Jo,“ vydechla jsem. „K paní Rigbyové. Je s ní zábava. Mám ji ráda.“

„Někteří kluci si myslí, že je fakt kočka,“ poznamenal a nesměle se pousmál.

U stolu poblíž pultu někdo vylil colu. Uslyšela jsem, jak se sklenička roztříštila na podlaze. Pár dětí se zasmálo.

„Chtěl jsem se tě na něco zeptat,“ začal Brendan a zastrčil si ruce do kapes džín. „Budu mít narozeninovou párty, víš. K osmnáctinám. V sobotu.“

„Všechno nejlepší,“ vyhrkla jsem. Trapně.

„Moje rodina má takové obrovské letní sídlo na ostrově Strach. Uprostřed jezera, víš? Pro tu narozeninovou párty ho otevřeme. Bude to akce na celou noc. Budeme se bavit až do rána.“

Z kuchyně se ozval zvonek. Další cheeseburgery jsou připravené, abych je roznesla.

Brendan se ke mně naklonil. „Myslíš, že bys mohla přijít?“

Mám dnes šťastný den?

„Tuhle sobotu?“ zeptala jsem se hláskem o něco vyšším než obyčejně.

Přikývl. „Pošlu loď, aby všechny vyzvedla ve dvě hodiny odpoledne na molu u jezera na konci Fear Street.“

„Jo,“ vydechla jsem. „Můžu přijít. A díky moc za pozvání.“

„Bude to úžasná párty,“ prohlásil. „Spousta her.“

Lefty několikrát zazvonil.

„Musím zpátky do práce,“ řekla jsem.

Brendan přikývl. „Tak v sobotu.“ Potom natáhl ruku a prstem mi utřel z nosu kapku potu.

Údivem mi spadla brada. Otočil se a vydal se ke dveřím.

Pořád jsem na nose mohla cítit dotek jeho prstu. Vykročila jsem k vydávacímu okýnku.

Brendan Fear mě právě pozval na svůj narozeninový večírek.

Přistoupila jsem k pultu, když mě někdo chytil za zápěstí a zatáhl.

A do ucha mi hlas zašeptal: „Rachel, nechoď.“

2.

VAROVÁNÍ

Otočila jsem se a vyprostila ruku. „Nechoď,“ zopakovala Amy O’Brienová.

Zapomněla jsem, že je pořád ještě v bistru. Amy je moje nejlepší kamarádka. Přátelíme se od druháku, přesněji od té doby, kdy jsme se v noci ztratily v lese a musel nás zachránit pan Singletary, náš třídní.

Chudák. Myslím, že se kvůli nám tehdy v noci nervově zhroutil. Třásl se pak ještě týden. Zřejmě si myslel, že nás sežrali vlci, nebo tak něco.

Ztratit se v noci samy v lese je úžasný start přátelství. Hned od začátku víte, že jste obě beznadějné hlupačky. Od té chvíle jsme s Amy ty nejlepší kamarádky.

Amy je menší a trochu baculatá, se záplavou měděných kudrn, zelenýma kočičíma očima a smetanovou pokožkou, pro kterou byste zabíjeli. Má ráda červenou barvu a pokaždé nosí červený šátek kolem krku, červené tričko nebo vestu. Taky si maluje rty jasně rudou rtěnkou nazývanou Divoký oheň, o níž její máma říká, že s ní vypadá jako coura. Amy však tvrdí, že k ní červená patří.

Znovu mi sevřela zápěstí. „Všechno jsem slyšela, Rachel. Prosím, nechoď.“

„Amy, musím jít vzít ty talíře,“ řekla jsem. Sebrala jsem talíře s jídlem z okýnka. Viděla jsem, že na mě Lefty z kuchyně zírá. Otočila jsem se a začala je odnášet ke stolu osm.

Amy mě následovala, prodrala se skupinkou mužů v modrých pracovních uniformách čekajících na volný stůl. „Rachel, co jsi mu odpověděla? Souhlasila jsi, že půjdeš?“

Položila jsem talíře na stůl a přinesla zákazníkům kečup a hořčici z odkládacího stolku za jejich boxem. Obrátila jsem se k Amy, která netrpělivě tahala za knoflíky svého červeného vlněného kabátu.

„Samozřejmě jsem mu řekla, že půjdu, Amy.“

„Mlč. Souhlasila jsi, že přespíš v domě Brendana Feara?“

„Nejde o přespání. Bude to narozeninový večírek.“

„Večírek přes celou noc, je to tak?“

Povzdychla jsem si. „Amy, teď si s tebou nemůžu povídat. Obsluhuju tu dnes sama. A musím pomoct Leftymu v deset večer zavřít. Chceš přijít, až budu hotová?“

„Dojím svůj cheeseburger a počkám na tebe. Musíme si promluvit. Nemůžu uvěřit, že jsi souhlasila.“ Odcházela zpátky ke své stoličce u barového pultu a vrtěla hlavou.

Věděla jsem, že Amy nemá Brendana ráda, ale nebyla jsem si jistá proč. Jestli měla důvod, proč nechce, abych šla na jeho večírek, věděla jsem, že mi ho později řekne. Amy není ten typ, co si nechává svůj názor pro sebe. Je k lidem docela kritická. Ale je chytrá a obvykle má pravdu.

Do zavíračky zbývalo půl hodiny, jenže čas jako by se vlekl. Konečně všichni zaplatili a odešli. Ticho. Až na škrábání, které se ozývalo z kuchyně, jak Lefty drhl plotnu. Otřela jsem stoly a odnesla poslední špinavé nádobí do dřezu. Zkontrolovala jsem čas na telefonu a vyšla z bistra ven. Bylo pár minut po půl jedenácté.

Byla studená říjnová noc a chladný vzduch mi byl na rozpáleném obličeji příjemný. Několikrát jsem se zhluboka nadechla, šťastná, že jsem venku z té dusné místnosti. Vysoko na obloze, nad šmouhami šedých mraků, plul bledý srpek měsíce.

Amy na mě čekala na rohu, červený kabát měla zapnutý až ke krku. Narazila si červenou vlněnou čepici a navlékla rukavice. Přimhouřila na mě oči. „Páni, ty teda musíš být unavená. Vypadáš jako přejetá parním válcem.“

„Nedrž to v sobě,“ řekla jsem s úsměvem. „Pověz mi, co si opravdu myslíš.“

Měla pravdu. Byla jsem skutečně k smrti unavená. Vyčerpaná do té míry, kdy vás bolí i vlasy. Na kůži mi zůstal povlak z uschlého potu a cítila jsem, jak mi vlasy páchnou po smaženém tuku.

Povytáhla jsem si batoh na rameno. Měla jsem dnes večer pracovat na dvou kapitolách v učebnici přírodních věd. Ale teď? Zapomeňte na to. Amy pravděpodobně nepůjde domů před půlnocí.

Přešly jsme Division Street, prázdnou až na dodávku přepravní společnosti s pozdní rozvážkou. Domů jsem to měla blízko, pouhé tři bloky. Chodidla mě bolela a záda jsem měla ztuhlá. Stála jsem na nohou od čtyř odpoledne.

Nestěžuj si, Rachel. Za večer sis vydělala přes sto dolarů spropitného.

Měla jsem v plánu většinu z toho dát rodičům. Zažívali těžké časy. Tátu minulý rok propustili ze zaměstnání, býval ředitelem velké investiční společnosti. Trvalo mu dlouho, než si našel novou práci. Teď pracuje v hypermarketu Walmart ve Waynesbridge jako vedoucí směny.

Máma se ještě nevzpamatovala z opravdu zlé nákazy lymskou boreliózou. Je doma už tři měsíce a pořád se cítí slabá a vyčerpaná.

Jak jsme s Amy začaly přecházet Front Street, opřel se do nás silný vítr. Kolem nohou nám v dokonalých kruzích tančilo spadané listí.

„Tak do toho,“ pobídla jsem ji. „Pusť se do mě. Pouč mě o tom, proč bych neměla chodit na večírek Brendana Feara, přestože to bude skvělá akce.“

„Skvělá?“ Odfrkla si. „Vygooglila sis slovo geek? Dočetla by ses o Brendanovi.“

„Myslím, že je… rajcovní. Vážně.“

Amy zamrkala. „Rajcovní? Je úplně divný. Pořád jenom hraje videohry s tím velkým pitomcem Erikem Finnem.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Amy, ty to zkrátka nechápeš. Hele, je jednadvacáté století. Geekové vládnou.“

„Ale, Rachel…“

„Brendan nehraje pořád hry. Vytváří vlastní hry a programuje je. Je jako génius. A… nelíbí se ti, jak se mu svraští kůže kolem očí, když se usměje?“

„Zapomeň na jeho oči,“ odsekla Amy a upravila si ve větru čepici. „O čem se to tady bavíme? Je mi fuk, jestli si myslíš, že je sexy, nebo ne. Je Fear.“

Odhodila jsem list z vlasů a zastínila si oči před reflektory okolo projíždějícího auta. „Ach, bože, nemůžu uvěřit, že hodláš přijít s tou blbostí o Fearových. Copak miluješ prastarou historii?“

„Není to prastará historie, Rachel.“ V zelených očích jí zablesklo. „Rodina Fearových je prokletá.“

Zasmála jsem se. Strčila jsem do ní, až zavrávorala z chodníku. „Věříš i na upíry? Hej, dívej, právě kolem projely v autě dvě zombie.“

„To není legrační, Rachel. Všichni ve městě to o Fearových vědí. A každý ví, že ty historky jsou pravdivé. Ta ulice, která je po nich pojmenovaná, Fear Street, kde všichni dřív žili… Slyšela jsi přece o těch hrůzách, co se tam staly.“

„Jo, všichni znají ty staré povídačky,“ přikývla jsem a převrátila oči.

Amy si vytáhla límec kabátu. „Poslouchej mě, Rachel. Předkové Brendana Feara byli čarodějnice a černokněžníci nebo tak něco. Ovládali temné síly.“

Zase jsem se zasmála. „Amy, nech toho. Fakt si nemyslím, že je Brendan Fear čaroděj.“

Našpulila rudé rty. „Jen se mi chceš vysmívat. Přitom se snažím být tvoje kamarádka. Jsem hloupá? To si myslíš? No tak, řekni, že jsem hloupá.“

„Ne, nejsi hloupá,“ prohlásila jsem. „Prostě…“

„Neučili jsme se všechny ty děsivé příběhy o Fearových ve škole?“ přerušila mě, zatímco jsme přecházely ulici vedoucí k mému bloku. „Vzpomínáš si? V šesté třídě?“

„Amy, pan Gruder nám ty historky vyprávěl, protože byl Halloween. Snažil se nás vyděsit.“

„No, mě teda vyděsil. Věřila jsem jim.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Přála jsem si, aby s tím už Amy přestala. Věděla jsem, že ráda čte fantasy romány, a vždycky mě tahala do kina na horory. Nikdy jsem si však nemyslela, že těm děsivým věcem věří.

Historky o rodině Fearových znal ve městě každý. Jenže to všechno se stalo už dávno. Brendanův otec Oliver Fear je investiční bankéř, a ne zlý černokněžník. Myslím, že je miliardář.

Postavil obrovské kamenné sídlo, které vypadá úžasně. Okna se táhnou přes celou stěnu domu, všude kolem jsou fontány a vodopády. Je to turistická atrakce. Vážně. Lidé jezdí kilometry daleko, aby zastavili před tímhle domem a vyfotili si ho.

Když jsme přešly ulici, měsíc se schoval za mraky. Obklopila nás tma. Po zádech mi přeběhl mráz. „Fakt si myslím, že ohledně Fearových přeháníš, Amy. Brendan je nesmělý, docela uzavřený a opravdu posedlý videohrami. To není důvod…“

„Prostě mám zlé tušení,“ přerušila mě. „Mám z toho fakt špatný pocit, Rachel. Opravdu chceš strávit celou noc s Brendanem Fearem a jeho podivnými kamarády, když budete na tom malém ostrově úplně sami?“

Pokrčila jsem rameny. „Vážně jo. Co by se mohlo stát?“

Taky pokrčila rameny. „Změňme téma. Rozešla ses konečně s Macem?“

Povzdychla jsem si. Když jsem měla mluvit o Macu Garlandovi, svíral se mi z toho žaludek. Několik týdnů jsem si myslela, že mi na něm opravdu záleží. „Já… hodně jsem mu toho naznačila.“

Amy se na mě zamračila. „Naznačila? Jak jako?“

„No… změnila jsem svůj stav na Facebooku ze zadaná na ve složitém vztahu.“

„To je rafinované.“

„A neodpovídám mu na zprávy ani mu nezvedám telefon.“

Natáhla paži, aby mi zablokovala cestu. „Ale neřekla jsi mu to přímo? Neoznámila jsi mu jasně, že už s ním nechceš chodit?“

„No…“

„Řekla jsi mu, ať táhne? Že mu dáváš kopačky? Sbohem? Nebo třeba ať zhebne?“

„Cože? To jsem mu samozřejmě neřekla,“ prohlásila jsem. „Páni, Amy, ty jsi dnes fakt drsná.“

„Musíš mu to říct,“ nedala se odbýt. „Musíš to s ním ukončit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vlastně jsem se pokusila, ale… začal mě fakt děsit. Bouchal pěstí do zdi a tiše nadával a… opravdu jsem se bála, že mi ublíží.“

„Z Maca jde hrůza. Vím, že jsem se tě na to už jednou ptala – proč ses s ním vůbec začala vídat?“

Pokrčila jsem rameny. „Protože mě o to požádal.“

Amy potřásla hlavou. „Prostě se ti líbilo pomyšlení, že budeš chodit s drsňákem. S někým nebezpečným.“

„Jo, možná jsem se nudila, přiznávám.“

„No, po Johnnym Gruenovi se ti ani nedivím.“

„Ty teď pustíš k vodě Johnnyho?“

„Je moc nudný i na to, abych se o něm bavila.“

Zasmála jsem se. „Jen proto, že sbírá mince, ještě není nudný.“

„Není nudný kvůli sbírání mincí. Ale mluvit o sbírání mincí, to je nuda k umření.“ Amy se zamračila. „Myslela jsem, že se bavíme o Macovi. Opravdu se ho bojíš tak moc, že mu nechceš říct, že se s ním rozcházíš?“

„No… možná trošku. Znáš Maca. Když se rozzlobí, někdy ztratí nervy.“

Amy protočila panenky. „No, mohla bych mu to říct místo tebe. Myslím…“

Nenechala jsem ji to dokončit. Popadla jsem ji za paži a tiše vykřikla: „Podívej!“ Ukázala jsem prstem.

Amy zamžourala do temnoty. „Co je? Co se děje?“

„Náš dům. Hlavní dveře. Amy, něco se stalo. Naše dveře… jsou otevřené dokořán.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PŘEDSTAVENÍ

ČÁST PRVNÍ

1.

POZVÁNÍ

2.

VAROVÁNÍ