Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Odhalena láskou

Vydání první

Copyright © 1993, 2013 by Deborah Martin Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2074. publikaci

Přeloženo z anglického originálu By Love Unveiled vydaného

nakladatelstvím Pocket Books, a Division of of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2013

Český překlad © 2017 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Jon Paul

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0556-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0557-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Sabrina Jeffries

Odhalena láskou

Mé úchvatné asistentce Becky Timblinové.

Díky za to, že se ten rukopis dá číst, i za to,

že tak výborně zvládáš chaos v kanceláři.

Milá čtenářko, milý čtenáři,

jsem nadšená, že mám možnost podělit se s vámi o vzrušující návrat knihy Odhalena láskou. Tato historická romance z počátku mé spisovatelské kariéry je konečně znovu vydaná, celkově zrevidovaná a zrenovovaná. Kolik spisovatelů dostane možnost zrevidovat svá raná díla, upřesnit a vylepšit postavy i dialogy a využít tak všechno, co se člověk naučil od chvíle, kdy tato kniha poprvé vyšla, abyste z ní měli bohatší a hlubší čtenářský prožitek než předtím? Mám velké štěstí!

Osm románů, které jsem před lety napsala pod pseudonymem Deborah Martin, je celkově odlišných od pozdějších děl, která vyšla pod jménem Sabrina Jeffries. Zatímco například pět mých románů o Výtečnících z Halstead Hall je nabito vtipnou, lechtivou konverzací a smyslnými romantickými zápletkami, romány Deborah Martin jsou ponořené do historie a překypují vášnivým dějem. Avšak ať už se na obálce objevilo jakékoli jméno, jsem si jistá, že jednu věc mají všechny mé knihy společnou, a sice spoustu sexuálního napětí, z něhož se člověku při čtení rozbuší srdce.

Doufám, že se vám bude nové vydání této knihy líbit, ať už to kdysi byla jedna z vašich oblíbených knih, nebo je to pro vás nové knižní dobrodružství, z něhož budete mít požitek.

S pozdravem

Sabrina Jeffries

1. kapitola

Londýn, červenec 1661

Nepřikládejte příliš do krbu nenávisti vašich nepřátel nebo budete sežehnuti také.

Shakespeare, Jindřich VIII.

Garett Lockwood, hrabě z Falkhamu, skrytý ve stínu, sledoval, jak usmívající se král Karel II. vstoupil do bohatě vyzdobeného obývacího pokoje ve svých nových prostorných soukromých komnatách. Jeho Veličenstvo si bezpochyby užívalo všechny výhody královského postavení po letech, kdy o to bylo obráno. Ale nyní bylo načase, aby král splnil své sliby. Garett už čekal dost dlouho.

Když pokročil dopředu, Jeho Veličenstvo se zarazilo. „Proboha, Falkhame, máš hrozný zlozvyk objevit se z ničeho nic, když tě člověk nejmíň čeká.“

„Právě proto musejí nepřátelé Vašeho Veličenstva jenom hádat, kde se objevím.“

„Rád vidím, že ses už vrátil,“ prohlásil Karel. „Chtěl jsem, aby ses k nám připojil při našem triumfálním příjezdu do tohoto města v minulém roce. Ale tys využil svůj čas lépe tím, že jsi plnil úkoly, kterými jsem tě pověřil.“

Garett strávil minulý rok organizováním králova zasnoubení s portugalskou Kateřinou z Braganzy a potom ve Španělsku vystopoval a zneškodnil jednoho králova nepřítele. Ani jedno nebyla práce, jež by Garetta těšila, ale kvůli odměně, kterou mu král slíbil…

„Lord kancléř Clarendon mi řekl, že v obojím jsi měl úspěch…“

Garett zvedl jedno obočí. „To mám snad vždycky.“

„Když se ti to hodí.“

„Dělám jenom to, co vyhovuje mému králi. To jenom že můj král vždycky neví, co vyhovuje jemu.“

„Skutečně?“ odsekl suše král. „Dej si pozor, příteli. Tvůj král může tolerovat tvé vtipy, ale druzí je nemusejí shledávat tak zábavnými.“

„Toho jsem si dobře vědom, Vaše Veličenstvo,“ odvětil tvrdě Garett. Deset let ve vyhnanství ho víc než dostatečně naučilo, že svět je zrádná mělčina, kde se musí člověk pohybovat s velkou opatrností.

Král si povzdechl. „Obávám se, že jsem nebyl nejlepší společník pro mladíka, který právě přišel o celou rodinu. Kvůli mé zatrpklosti a tvé nenávisti jsme si vypěstovali ohromně nezdravý hněv, jenž může člověka zničit, pokud si nedá pozor.“

„Ach, ale zatrpklost Vašeho Veličenstva už je ukojena,“ podotkl jemně Garett. „Vaši poddaní dostali konečně rozum.“

„To se ještě uvidí. Tak vrtkavý národ potřebuje dohled. Přesto věřím, že je opravdu těší, že mě mají zase na trůnu. Na rozdíl od Cromwella já je spolu s masem nekrmím náboženstvím.“

Garett pomyslel na všechnu zhýralost u dvora a nevesele se zasmál. „To skutečně ne.“ Když záblesk v Karlových očích ukázal, že to popíchnutí zaregistroval, Garett změnil téma hovoru na to, co ho zajímalo nejvíc. „Clarendon mi řekl, že se Cromwellovi ostříhanci pokusili připravit Vaše Veličenstvo o život.“

Lord kancléř mu toho řekl ještě mnohem víc, ale Garett nebyl spokojený, dokud tu zprávu neslyšel od samotného krále.

„Ano, pokusil se o to jeden z mých lékařů, jemuž jsem důvěřoval. Ale co vím, tak nepatří mezi ostříhance.“

„Takže nevíte, kdo za tím spiknutím stojí.“

„Ne, ale zjistíme to. Přiměl jsem své muže, aby rozšířili, že doktor byl ve své cele v Toweru zavražděn svými spoluspiklenci. Clarendon doufá, že se ta pověst rozšíří a vyprovokuje ostatní vrahy, aby udělali nějakou chybu. Kromě toho nechceme, aby ho jeho společníci umlčeli, dokud ho nevyslechneme. Tohle nám dá čas, abychom ho mohli řádně vyzpovídat.“

„Věří Vaše Veličenstvo, že je vinen?“

Král pokrčil rameny. „Nevím. Celé je to nějaké podivné. Dokud se po občanské válce nevrátil do Londýna, moc se o státní záležitosti nestaral.“ Karel pohlédl na Garetta zastřeným pohledem. „Vlastně žil zcela skrytým životem na venkově blízko města, které tak dobře znáš – u Lydgate.“

Takže mu Clarendon řekl pravdu. „Mluvíte o siru Henrym Winchilseaovi.“

Před osmi lety prodal Garettův strýc, sir Pitney Tearle, rodinné panství Falkham House právě Winchilseaovi. Garett cítil hněv, jen si na to vzpomněl.

„V těch dnech to byl šílený svět, Garette,“ prohlásil Karel smířlivě. „Lidé prodávali pozemky, jako by to byly pytle s obilím.“

„Ale ty pozemky prodávali jejich právoplatní majitelé, nikoli jejich uchvatitelé,“ odsekl Garett. „Uvážil jste, že se Winchilsea a můj strýc mohli spolu spiknout, aby vás zavraždili? Spojuje je Falkham House. Možná ten lékař věděl, že můj majetek je svázaný s vámi. A tedy i ten majetek, který získal od mého nečestného strýce.“

Karel si nepřítomně promnul bradu. „Nebo třeba Tearle a jeho společníci ostříhanci viděli příležitost v tom, že zmanipulovali muže, který se všem ostatním mohl jevit neškodný. V každém případě pochybuju, že by ten případ měl něco společného s tvým návratem. Uvědom si, že kromě tvého strýce a několika exulantů nikdo nevěděl, že jsi naživu. A protože jsi dával přednost tomu, aby se to až doteď udrželo v tajnosti…“

„Z dobrého důvodu.“

„Ano, zvlášť vzhledem k nedávným událostem. Podle mě však Winchilsea nejspíš nevěděl, že žiješ.“

„Pokud mu to neřekl můj strýc.“

Karel uznal tento důvod pokývnutím.

„Tak co se stane s jeho požadavkem na můj majetek?“ vyštěkl Garett. To byla zásadní otázka. „S parlamentem jste sjednal dohodu, že majetek prodaný během exilu Vašeho Veličenstva zůstane kupcům.“

„Ano, ale Winchilsea spáchal velezradu. Samozřejmě že jsem jeho majetek zkonfiskoval a s radostí ho vracím tobě. Ber to jako odměnu za to, že jsi připravil mou svatbu s infantkou – dostaneš jak své panství, tak peníze, abys je mohl zdokonalit podle svých představ.“

Garett dlouze vydechl. Po všech těch letech se mohl konečně vrátit domů.

Nebyla to však jediná věc, po níž toužil. „A co bude s mým strýcem? Potrestáte ho za jeho zradu?“

Karel přešel k oknu hledícímu do zahrad a díval se na šlechtice a jejich dámy procházející se venku. „To nemůžu. Nikdo nemůže dokázat nic z toho, co ty o něm tvrdíš.“

Garett hvízdl. „Ale vy zatraceně dobře víte…“

„Ano. Tearle si říká umírněný cromwellovec, ale já vím o jeho puritánských kamarádech víc, než si uvědomuje. Je to zločinec a nedá se mu věřit.“

„Tak s ním něco udělejte!“

Král zaklel. „Při posledním konfliktu byli, bohužel, zločinci na obou stranách, a já nemohu potrestat jenom jeho, to bych musel potrestat všechny. Souhlasil jsem však, že vyhlásím amnestii všem kromě královrahů, a to se vztahuje i na Tearlea.“

„Pokud nedokážu jeho věrolomnost.“

„Nebo pokud se neprokáže, že stál za tím posledním usilováním o můj život,“ povzdychl si král. „Žádný takový důkaz však nemám, a proto musím jednat opatrně. Mezi starými přívrženci Cromwella je velice vlivný. Kdybych ho zavřel, riskuju odpor právě těch poddaných, které si přeju uklidnit. Nemohu si dovolit, aby se o mně říkalo, že se mstím ostříhancům.“

Král vrhl na Garetta ostrý pohled. „A nemůžeš si to dovolit ani ty. Dostal jsi svou odměnu. Tak nepodnikej proti strýci nic, co by nás oba mohlo ohrozit.“

„Zaslouží si odplatu,“ zavrčel Garett. „A já nebudu váhat, abych mu jí předal spravedlivou porci, pokud k tomu dostanu možnost.“

„Mluvím teď k tobě jako přítel, ne jako tvůj král – bojím se, že z tvé pomsty utrpí méně on než ty.“

Garett se drsně zasmál. „Stal se snad z Vašeho Veličenstva puritán, který tvrdí, že pomsta náleží bohu? A bude moje duše prokletá, když přiměju Pitneyho Tearlea trpět za to, že ukradl bezbrannému hochovi titul i majetek?“ A ještě mnohem víc, ačkoli to dosud nemohl prokázat.

„Věřím, že to Všemohoucí pochopí.“ Karel pohlédl na Garetta s podivnou lítostí. „Ale když se teď v tobě uchytilo semeno hořkosti, uvažuju o tom, jestli budeš schopný zarazit jeho výhonky, aby ti nezaškrtily srdce.“

Garettovo srdce bylo umrtveno už dávno kvůli vší té zradě a bolesti. Ať říkalo Jeho Veličenstvo cokoli, muž, který za to byl zodpovědný, si zasloužil být potrestán. „Děkuju vám za radu, můj lenní pane, ale po letech hýčkání této byliny ji nemohu jen tak vytrhnout. Ať se stane cokoli, mám v úmyslu nechat tu rostlinu plně dorůst, aby její oddenky byly tak silné, že by mohly spoutat Pitneyho Tearlea.“

Několik týdnů po otcově uvěznění hleděla slečna Marianna Winchilseaová, dcera baroneta, smutně na kdysi nádherně upravené zahrady jejich vzkvétajícího domova. Jak dobře si pamatovala první pohled na ně – před osmi lety. Pro dvanáctileté děvče, které bylo zvyklé pouze na omšelý londýnský dům, vypadal Falkham House jako nádherný palác s drahými skleněnými okny a elegantními štíty. Ale přes veškerou velkolepost se jí zdálo, že ji jeho veselé červené cihly vlídně vítají.

Napomohl tomu i fakt, že lidé z blízkého městečka Lydgate ochotně přijali její cikánskou matku. Samozřejmě že jim bylo řečeno – stejně jako všem otcovým přátelům –, že matka je dcera španělského šlechtice. A když později vyšel najevo skutečný matčin původ, městští lidé žárlivě střežili její tajemství, zcela přesvědčení její milou povahou a léčitelským uměním.

Marianně se sevřelo hrdlo, když si prohlížela zarostlé trsy šalvěje, kontryhelu, dobromysli a estragonu. Rodiče měli bylinkové zahrádky ve velké oblibě. Otec v nich dokonce hledal samotu, poté co matka zemřela.

A teď byl také mrtvý.

Bojovala se slzami, které měla nyní stále na krajíčku, ačkoli věděla, že jí žádnou úlevu nepřinesou. Jak to, že zemřel? Nedávalo to žádný smysl. Byl zabit ve vězení, kde měl být v bezpečí. Proč by ho chtěl někdo zabíjet? A když na to přijde, proč vůbec někdo cítil potřebu vykreslit ho jako zločince a nechat ho zatknout?

„Pojď, Mino, měly bychom jít,“ zamumlala jí do ucha teta Tamara a použila přitom jméno, kterým ji oslovovala matka.

Marianna se s povzdechem otočila k matčině jediné sestře.

„Souhlasila jsi, že nebudeš pokoušet osud tím, že by ses ocitla kdekoli blízko svého domova,“ připomněla jí teta. „Tvůj otec nebyl jediný, koho podezřívali ze zrady, to víš moc dobře – povídá se i o tvé spoluúčasti…“

Mariannu stále ještě rozčilovala myšlenka, že si to o ní může někdo myslet. Ona i otec byli vždycky loajální králi. „Naštěstí všichni mimo Lydgate věří tvému povídání, že jsem se utopila, když jsem slyšela o otcově uvěznění.“

Bohu díky, že se o tom teta Tamara dozvěděla dřív, než si pro ni vojáci přišli, protože jinak by nyní mohla čekat ve vězení na popravu. Nikdo by neposlouchal její protesty, alespoň pokud je Anglie v takovém chaosu.

„Tak nezavdávej nikomu důvod, aby začal věřit v opak,“ napomenula ji teta. „Vrať se do vozu a zmiz odtud, než tě někdo pozná.“

„To se nikomu nepovede, dokud mám na obličeji tohle.“ Marianna se zatahala za černou hedvábnou masku, kterou šlechtičny často nosily při jízdě na koni, aby si chránily obličej před nepřízní počasí. Byl to užitečný prostředek pro skrytí totožnosti, aniž by tím přitahovala pozornost. Maska jí však, bohužel, částečně zakrývala zrak a občas byla nepohodlná, avšak to byla jen malá cena za její svobodu.

„Kromě toho,“ pokračovala, „jak mohu odhalit, kdo zabil otce, když se budu držet daleko od Falkham House? Slyšela jsi ty pověsti – někdo už to panství koupil od královské koruny jen dva týdny po otcově smrti. Musím vědět, jestli ten nový majitel má něco společného s otcovým uvězněním a smrtí.“

To byl v posledních dnech její jediný cíl – zjistit, kdo způsobil otcův pád. Poté co teta Tamara naplánovala její útěk z Londýna tak, že ji ukryla v cikánském táboře, když pro ni přišli vojáci, Marianna trvala na tom, že utečou do Lydgate, kde – jak věděla – mohla najít útočiště. Lidé z městečka by ji nikdy nezradili.

Samozřejmě že teta Tamara Mariannin plán neschvalovala, ale podřídila se, protože velice dobře věděla, že hádání s neteří by nepřineslo žádný užitek. Když dorazily do Lydgate, našly si místo, kde se utábořily. Marianna si rychle zvykla na spaní v rozbitém dřevěném vozu a na každodenní bloumání lesem ve snaze přinést co nejvíc dřeva na oheň či na cesty do města pro zásoby. Netrvalo jí dlouho, aby si uvědomila, jak těžce musela žít se svými lidmi teta, jež se živila vyšíváním a musela používat svůj rozum, aby udržela vlastní vůz v bezpečí a teple a nedostala se na dohled vojáků, kteří cikány nenáviděli.

Marianna si brzy uvědomila, jak málo peněz dokázala teta Tamara ušetřit, a začala využívat své dovednosti léčitelky, aby pomohla tetě vydělávat na živobytí. Nemýlila se v tom, že ji městští lidé žádným vojákům neprozradí. Když už něco, byli potěšeni, že ji tu mají, neboť se starala o jejich nemocné a sloužila jako porodní bába u jejich žen.

„Ještě není pozdě utéct na kontinent a připojit se tam k mým lidem,“ podotkla Tamara.

„Nemůžu. Karty jsou rozdány a já musím hrát s tím, co mám v ruce.“ Poté co se teta Tamara zamračila, Marianna dodala se zablýsknutím v oku. „Ale ty tu nemusíš zůstat.“

„Jak bych mohla předhodit svou neteř vlkům! Nemysli si, že se mě jen tak zbavíš, děvče. Někdo tě musí hlídat a chránit před nebezpečím.“

„To je pravda.“ Marianna objala svou tetu. „Bez tebe bych byla ztracená.“

„Tak na to nezapomeň.“ Teta Tamara poklepala Marianně na rámě. „Teď mě poslechni a pojď odtud, než si nás všimne nový majitel.“

Marianna zaváhala, ale teta měla pravdu. Z toho, že tu jen tak stojí a sleduje dům, nic nezjistí. Proto nechala tetu, aby ji odtáhla po silnici pryč. „Ví někdo, kdo to panství koupil?“

„Ptala jsem se, ale zdálo se, že nějak váhají, aby mi to řekli.“ Teta Tamara se mračila. „Možná mi dosud úplně nevěří.“

„Mně to řeknou.“ Marianna změnila směr a vydala se směrem k městečku.

Její teta zaklela. „Měla by ses držet co nejvíc mimo Lydgate.“

„Tohle je důležité,“ odtušila Marianna. „Musím zjistit, kdo to je. A vím přesně, kdo nám to poví.“

Vydaly se přímo do apotéky. Když tam vstoupily, Marianna shodila kapuci a začala si sundávat masku.

„Radím vám, abyste to nedělala,“ prohlásil majitel přísně.

„Ale nikdo jiný tady není, pane Tibbette,“ protestovala Marianna.

Lékárník zmírnil tón. „Pokud vás mají lidé z Lydgate chránit, slečno Winchilseaová, musíte se také trochu snažit a zůstat pod maskou, když jsou kolem vás cizinci.“

Povzdechla si. „Potom si zase vy musíte pamatovat, že mi máte říkat Mina. Jsem chudá šlechtična, napůl cikánka, nebo jste zapomněl?“ Když se zatvářil zkormouceně, Marianna dodala: „Odpusťte mi, drahý příteli. Opravdu oceňuju všechno, co pro mě vy i vaši přátelé děláte, abyste mě udrželi v bezpečí. Nikdy bych vás nevystavila žádnému nebezpečí.“

„Nesmysl.“ Jeho obvyklou rezervovanost porušil úsměv. „Je výborné, že máme opět mezi sebou tak zkušenou léčitelku.“

„Nelichoťte zbytečně tomu děvčeti,“ zabručela teta Tamara a poté se obrátila k Marianně: „Vezmi si masku, Mino.“

Marianna si ji s povzdechem znovu nasadila.

„A teď,“ ozval se pan Tibbett, „co pro vás mohu udělat tentokrát?“

Lékárník mohl být poněkud nezáživný starý protestant používající otřepané fráze a maximy, ale naučil ji toho hodně o medicíně i bylinách.

Právě teď se však Marianna nejvíc zajímala o jeho ostudnou tendenci ke klepům. „Rády bychom věděly, kdo je novým majitelem Falkham House,“ prohlásila odvážně Marianna.

Pan Tibbett zamrkal a potom si povzdychl: „Takže už jste o tom slyšela, že?“

„Samozřejmě, ale nikdo nám nechce říct, kdo ho koupil.“

„Vlastně nebyl koupený…, pokud to chceme vyjádřit přesně. Byl, řekněme, získán. Sám hrabě z Falkhamu si vyžádal zpět svůj majetek.“

„Vidíš, děvenko, velký šlechtic, nikdo menší!“ ušklíbla se teta Tamara. „Měly bychom zmizet, než se dostaneš do ještě větších problémů.“

„Já to nechápu,“ oponovala jí Marianna. „Pitney Tearle na to nemá žádné právo…“

„To není sir Pitney, ale pravý hrabě, Garett Lockwood.“

Lockwood? To jméno znala. „Myslíte muže, který i se svou ženou zemřel za války?“

„Ten to není, ale jeho syn,“ vysvětloval pan Tibbett. „Všichni – zřejmě i včetně jeho strýce, sira Pitneyho Tearlea – si mysleli, že zemřel spolu s rodiči. Sir Pitney byl předtím pouhý rytíř, ale jako vzdálený bratranec zdědil titul hraběte. A proto si také vzal za ženu sestru bývalého hraběte, která byla skutečnou dědičkou majetku přes svou matku, poté co hrabě zemřel. Jakmile všichni uvěřili, že jsou všichni dědicové majetku mrtví, a lady Tearleová byla jedinou dědičkou falkhamského majetku, sir Pitney tou svatbou získal obojí – majetek i titul.“

„Ale sir Pitney prodal Falkham House mému švagrovi,“ poznamenala teta Tamara. „Takže podle dohody, díky níž král znovu nastoupil na trůn, ten druhý muž – roajalista – by nemohl požadovat svůj majetek, pokud…“

„…by otec neumřel,“ podotkla Marianna tvrdě, „nebo nebyl usvědčen z velezrady. Nebo obojí.“

Pan Tibbett zamrkal. „Podívejte, já vím, co si myslíte, ale jeho lordstvo by nikdy takovou věc neudělalo.“

„Myslíte, že nezařídil uvěznění otce, aby mohl znovu získat Falkham House? Jak si tím můžete být tak jistý? Byl to teprve malý chlapec, když odtud odešel. Kdo ví, jak se formoval jeho charakter?“

„Ach, ale on má dnes určitou pověst. Každý den se objevuje nějaký další příběh o jeho statečnosti v bitvě a o tom, jak bojoval s vévodou z Yorku pod obyčejným jménem Garett Lockwood a vykonal mnohé hrdinské činy. Zřejmě zůstal v cizině i po králově návratu, aby zařídil sňatek Jeho Veličenstva. A proto získal zpět své panství – jako odměnu za své služby.“

„Odměnu, kterou by nemohl nikdy získat, kdyby otce neuvěznili a nezabili,“ opáčila rozčileně Marianna.

Pan Tibbett na ni vrhl starostlivý pohled. „Ano, ale musíte to pochopit. Pan Pitney neměl právo ten majetek prodávat, dokud byl jeho dědic naživu.“

„Potom se ten dědic neměl skrývat v cizině,“ odsekla Marianna.

Za ní se otevřely a zase zavřely dveře, ale ona natolik propadla hněvu, že se ani neotočila, ani nezaregistrovala varovný pohled pana Tibbetta.

„Hlavně by nikdo Falkham House vůbec nekupoval,“ pokračovala, „kdyby jeho dědic ráčil informovat ostatní, že během války nezemřel. Tak mě napadá…“

„Ach, tady je ta rozmarýna, pro niž jste si přišla,“ skočil jí do řeči pan Tibbett a přisunul k ní nádobku.

„Rozmarýna?“ postrčila nádobku zpátky k němu. „Co bych dělala s rozmarýnou?“

„Myslím,“ zadrnčel hluboký mužský hlas za ní, „že pan Tibbett se vás snaží zadržet, abyste nezranila mé city.“

Marianna se vylekaně otočila a shodila přitom nádobku s rozmarýnou na kamennou podlahu, kde se roztříštila a naplnila vzduch výraznou vůní.

„Dobrý den, můj pane,“ pozdravil ho urychleně pan Tibbett. „Rád vás opět vidím.“

„I já vás,“ odtušil příchozí.

Bůh jí pomoz. To musel být samotný hrabě. A co bylo ještě horší, ona ho právě urazila, a tím na sebe přitáhla pozornost. K čertu s jejím rychlým jazykem!

Co teď? Omluvit se, nebo zůstat zticha? Co by bylo lepší, aby unikla jeho další pozornosti?

Ještě štěstí že pan Tibbett trval na tom, aby si nesnímala masku. Tento roajalistický hrabě by neváhal

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

1. kapitola