Lisa Jackson

CHLADNÁ KREV

2017

Prolog

Viděl ji.

Napůl běžela, měla skloněnou hlavu, prsty křečovitě svírala kapuci kabátu. Spěchala temnotou ke kostelíku.

Vyvolený čekal schovaný za magnolií. Krčil se ve stínu, krev mu zběsile tepala v žilách, svaly měl napjaté, nervy natažené jako struny na klavíru.

Tak snadno by ji mohl chytit. Stačily by tři rychlé kroky, aby ji dostihl a odtáhl pryč. A to přímo pod nosem jejího otce, který na ni v kostelíku čekal. Tahle myšlenka ho naplnila vzrušením.

Musel si ale připomenout, že její čas teprve přijde. Nyní byly na řadě jiné.

Zastavila se pod malou stříškou nad vchodem. Sundala si kapuci a protřepala si vlasy. Na záda jí spadla kaskáda hustých lesklých rusých loken. Vyvolený polkl a v rozkroku pocítil lehké zaškubání.

Toužil po ní.

Chtěl ji tak moc, až ho to bolelo.

Stačil pouhý pohled na ni, aby se mu zostřily smysly. Slyšel tlukot svého srdce, cítil, jak mu krev proudí cévami. V nose ho šimrala těžká vůně Mississippi, která se ve svém mohutném korytě líně valila městem. Městem nasáklým hříchem jako hnilobou.

Když vešla do dveří, Vyvolený se schoval do hustého podrostu a odplížil se ke své tajné pozorovatelně ve vitrážovém okně. Jeden kousek barevného skla kdysi ledabylý opravář vyměnil za čiré, a umožnil mu tak dokonalý výhled do kostelní lodi. Přikrčil se a sledoval, jak prošla uličkou, poklekla a pak vklouzla do lavice hned vedle svého otce. Toho podělaného fízla!

Vyměnili si několik slov, než se k němu přisunula.

Jakmile usedla, začala se ošívat. Tvářila se otráveně. Jako by radši byla kdekoliv jinde, jen ne na večerní mši se svým otcem. Pohrávala si s vlasy, otáčela se k ostatním příchozím, okusovala si nehet. Kolem plápolaly tucty svíček.

Pak Vyvolený přesunul pohled na toho poldu.

Na nepřítele.

Byl to vysoký muž, měřil určitě přes metr osmdesát pět. Měl hranatou bradu, hluboko posazené oči a pevný unavený pohled. Bylo mu přes čtyřicet a vypadal na to. Rick Bentz. Fízl, který dokázal svému pošpiněnému jménu vrátit zašlý jas. Na jeho dřívější prohřešky se už zapomnělo. V černém obleku a naškrobené košili vypadal ještě víc nesvůj než jeho dcera. Rozhodně se v chrámu Páně necítil dobře.

Popotáhl si kravatu, naklonil se k dceři a cosi jí pošeptal. Ta si ihned přestala okusovat nehet a narovnala se. Založila si ruce na hrudi a vypnula prsa. Ta se jí ve výstřihu svůdně vzdula a proti tyrkysovému hedvábí šatů vynikla jejich bělost.

Vyvolený si představoval, co se asi pod oblečením ukrývá. Růžovoučké bradavky, panenská pleť a pak níže… Tmavý trojúhelník klína, který zdobí jemné chloupky stejné barvy, jakou mají její nádherné vlasy spadající jí na záda.

Pro něj to byla princezna.

Její otec na ni byl oprávněně pyšný.

Sportovala, dobře se učila a… A taky občas trochu zlobila. Dokázala se vzbouřit. Četl jí to v očích. Slyšel to v jejím hlubokém svůdném smíchu.

Náhle obrátila svoje velké zelené oči přímo k vitrážovému oknu. Vyvolený ve svém úkrytu ztuhl.

Lehounce našpulila rty.

Jeho penis ihned zareagoval, i když zatím šlo jen o lehké zaškubání.

Představoval si, co by ty její nádherné rty dokázaly, kdyby ji postrčil správným směrem… Zavřel oči a odevzdal se chladivému dešti, který mu stékal po zádech. Rukou si zamířil k rozkroku.

Zanedlouho dosáhl plné erekce. V dlaních cítil svůj tvrdý, pulzující, nedočkavý penis.

Brzy, Princezno, pomyslel si. Brzy. Nejdříve se ale musím postarat o ostatní. Pak přijde řada na tebe.

Buď trpělivá. Vydrž.

Píp! Píp! Píp!

Otevřel oči a zadíval se na budík. Rychle pípání vypnul a polohlasem zaklel. Taková neopatrnost! Na něco takového u sebe nebyl zvyklý. Zlobil se na sebe. Naposledy se zadíval do vnitřku kostela a zjistil, že se Princezna pořád dívá jeho směrem. Jako by ho skrz barevné vitrážové okno mohla vidět.

Kvapně opustil svůj úkryt a rozeběhl se hustým lijákem pryč. Už tak tam zůstal příliš dlouho. Hněval se na sebe, nepolevoval v tempu. Dlouhými skoky přeběhl mokrý trávník až na ulici. Pokračoval kolem tří bloků, až zabočil k parkovišti před opuštěnou, prkny pobitou budovou, která byla kdysi garáží.

Když nastupoval do svého auta s tmavými skly, potil se. Ne však z fyzické námahy, ale z nedočkavosti. Sundal si běžecké tepláky i šusťákovou bundu a obojí složil do úhledného komínku, který vložil do kožené brašny.

Už brzy přijde ten správný čas.

Už brzy Rick Bentz pozná, jaké to je, přijít o člověka, na němž mu nejvíc záleží.

Ze všeho nejdříve ale musí vědět, co všechno vlastně riskuje. Musí poznat opravdový strach. Temnou sžíravou hrůzu, až zjistí, že cokoliv udělá a kamkoliv se obrátí, všechno bude marné. Žádné místečko, které kdy považoval za posvátné, pro něj už nebude bezpečné.

Vyvolený vytáhl z tašky ručník a usmál se. Rychle si otřel mokrou tvář a krk, pak se na sebe zadíval do zpětného zrcátka. Koukal se do modrých očí. Do lačných očí. Do těch zatraceně svůdných očí, jak mu řekla už nejedna ženská, která byla dost bláhová na to, aby si myslela, že ho může svést.

Ale… Za svýma očima náhle zahlédl náznak stínu. Něco nebylo, jak by mělo být. Jako by ho kdosi sledoval… Prudce se otočil a zadíval se na zamlžené mokré okno. Byl přesvědčen, že uvidí, jak mu někdo nakukuje do auta.

Nikoho však neviděl.

Na opuštěném parkovišti byl úplně sám. A přesto cítil jakési spojení. A nebylo to poprvé. Přítomnost cizího člověka pocítil už několikrát při různých příležitostech. Ten pocit navíc pomalu přecházel v jistotu. Znovu se mu potem orosilo čelo, srdce se mu divoce rozbušilo.

Paranoia, nic víc… Uklidni se. Soustřeď se.

Nikdo tu není. Nikdo tě nesleduje. Nikdo nemůže přes mokré a zamlžené sklo auta nic vidět.

Musí se uklidnit. Musí být trpělivý. Všechno směřuje k jistému cíli.

Rick Bentz co nevidět začne prožívat svou nejhorší noční můru.

Jenom o tom ještě neví.

1. kapitola

„Potřeboval bys ženskou,“ prohodil Reuben Montoya, když vjel policejním autem na parkoviště před domem Rickyho Bentze.

„Fajn, třeba bys mi mohl půjčit nějakou z těch tvých.“ Bentz sáhl po klice. To poslední, po čem toužil, byly rady od hejska, co má víc v kalhotách než v hlavě, jak alespoň soudil podle náušnic v uchu a pečlivě střižené bradky. Mladý detektiv měl sice za ušima, občas ale myslel spíš rozkrokem než mozkem. Často také nepoznal, kdy by neměl strkat nos do cizích věcí.

„Počkej, počkej, už dlouho chodím jenom s jednou,“ ohradil se Montoya.

Bentz se jen nevěřícně ušklíbl. „Jasně…“

„Já to myslím vážně.“ Montoya vyřadil a sáhl si do kapsy pro balíček cigaret.

„Když říkáš.“

„Někoho bych ti ovšem sehnat mohl.“ Montoya byl ještě hodně mladý. Táhlo mu teprve na třicet, měl snědou pleť, odzbrojující úsměv a dost ambicí na to, aby se pomocí sportovního stipendia prokousal univerzitou a jednou provždy opustil chudé hispánské prostředí, z něhož pocházel. Přestože by mu k dosažení titulu stačily jeho skvělé výsledky na fotbalovém hřišti, projevil se jako vynikající student i v dalších předmětech a nakonec školu opustil s červeným diplomem v kapse. Ze zářivé budoucnosti, která se před ním po promoci rýsovala, si ale trochu překvapivě vybral dráhu policajta.

To by hned tak někdo neudělal…

Montoya si vsunul cigaretu mezi rty, zapálil si ji a vydechl obláček kouře. „Znám jednu moc milou starší dámu, co chodí za mojí mámou.“

„Strč si ji za klobouk,“ zavrčel Bentz a věnoval mladšímu parťákovi varovný pohled. „Zapomeň na to, jsem v pohodě.“

Montoya se ale nevzdával. „Ty rozhodně nejsi v pohodě. Žiješ sám, nikam nechodíš a makáš jako ďas pro oddělení, které tě stejně neocení. To je teda život.“

„To si povíme, až mě povýší,“ řekl Bentz a vystoupil z auta. Byla svěží noc, ve vzduchu vanoucím od řeky byla cítit blížící se zima.

„Podle mě prostě potřebuješ trochu žít. Dítě ti odešlo na školu, jsi sám, měl by sis užít trochu legrace.“

„Té mám až až.“

„To ti tak věřím…“

„Dobrou, Montoyo.“ Bentz bouchl dveřmi a zamířil k domu. Ženská… Ta by tak jeho problémy vyřešila. Ze schránky si vyzvedl večerník a poštu, pak vystoupal po schodech ke svému bytu v patře. Co může Montoya vědět?

Houby s octem! Nic víc.

Bentz už dávno zjistil, že ženy jeho problémy jen umocňují. A zjistil to od té nejpovolanější osoby.

Od Jennifer.

Krásné, inteligentní, sexy Jennifer.

Své bývalé manželky.

Jediné ženy, které kdy věnoval svoje srdce. Jediné ženy, které dovolil, aby mu to srdce zlomila. A ona to udělala. Dokonce hned několikrát. S tím samým chlapem. Odemkl dveře a rozsvítil.

Ublížíš mi jednou, hanba tobě.

Ublížíš mi dvakrát, hanba mně.

Hodil klíče na stůl, rozepnul si bundu a povolil kravatu. Sakra. Potřeboval by pivo a cigáro. Ženskou rozhodně ne. Jenže on se vzdal všech těch tří věcí. Kouření, alkoholu i ženských. Na záznamníku nenašel žádný vzkaz. Montoya měl pravdu, jeho společenský život prakticky neexistoval. Jedinou zábavou pro něj bylo mlácení do boxovacího pytle, který mu visel v druhé ložnici. Nechodil už dokonce ani na bowling nebo na golf. Plachtění a lovu se také vzdal před mnoha lety, stejně jako kasin a Jima Beama.

Vyhrnul si rukávy, přešel k lednici a chvíli do ní zachmuřeně civěl. Byla prázdná. Dokonce ani v mrazáku, kde si obvykle schovával nějaké to předvařené jídlo, nenašel vůbec nic. Sáhl tedy alespoň po plechovce nealkoholického piva, otevřel ji a zapnul televizi. Sportovní redaktor právě odříkával výsledky jakýchsi zápasů, které byly v rychlém sledu prokládány záběry z příslušných utkání.

Bentz se usadil pohodlně do křesla a přesvědčoval se, že se Montoya plete. Nepotřebuje osobní život. Má práci a Kristi, i když ta už se odstěhovala na školu Všech svatých v Baton Rouge. Zašilhal po telefonu, rád by jí zavolal. Mluvil s ní ale už v neděli a z rozhovoru vycítil, jak je podrážděná. Kristi se nelíbilo, že jí na studentských kolejích narušuje čerstvě získanou svobodu. Chovala se, jako by ji snad špicloval.

Opět obrátil pozornost k televizi, kde se reportér v repríze vrátil k nočnímu zápasu neworleanských Saints. Koupí si v okénku dva bloky od domu sendvič, pak se podívá do kufříku a vyřídí papírování. Musí ještě napsat několik hlášení, rád by si také uspořádal poznámky. Zbývá mu ještě pár otevřených případů, na které by se rád podíval. Bude je procházet znovu a znovu a třeba ve spisech uvidí něco, čeho si napoprvé, napodruhé, napotřetí, dokonce ani napočtvrté nevšiml.

Má zkrátka o zábavu postaráno.

Montoya se plete. Bentz ženskou nepotřebuje.

A byl si celkem jistý, že ženskou vlastně nepotřebuje žádný chlap.

Olivia toho právníka nikdy neměla ráda. A nikdy ho mít ráda nebude. Nedokázala pochopit, jak babička mohla věřit tak pochybnému individuu. Ramsey John Dodd, který si nechával říkat RJ, byl slizčí než slimáci, co se babičce hemžili na zahradě. „… takže všechno je vyřízeno, příslušné poplatky a daně uhrazené, dědicové vyplaceni. Pokud budete chtít ten dům prodat, můžete se do toho pustit.“ Ramsey John Dodd si opřel ruce o desku svého naddimenzovaného stolu, rozhlédl se po maličké kanceláři a promnul si dlaně. Za ním zabzučela moucha uvězněná v okně.

„Já ale pořád nevím, jestli se chci stěhovat.“

„Jistě. Jestli, nebo spíš až se rozhodnete, určitě se ozvěte. Dám vám tip na nějakého šikovného realitního makléře.“

Tak o tom nepochybuju.

„Třeba takový Wally je opravdu výborný.“

„Určitě vám dám vědět,“ řekla a prudce vstala, aby rozhovor ukončila a nemusela mu déle lhát. Tomuhle úlisnému právníkovi se rozhodně už nikdy neozve a nehodlala se sejít ani s žádným z jeho realitních kamarádíčků.

Pokrčil rameny, jako by jí chtěl dát najevo, že mu na tom nezáleží. Olivia z něj však vycítila zklamání. Nepochybovala, že mu ten jeho Wally za každou referenci královsky platí.

„Děkuju vám za pomoc.“

„Bylo mi potěšením.“

Rychle mu potřásla zpocenou rukou.

Pořád to nechápala. Babička většinou vycítila šejdíře a vydřiducha na sto honů. Jak je možné, že neodhalila i tohohle hada? Protože byl nejlevnější, odpověděla by jí pravděpodobně. Navíc byl vnuk jedné z jejích kamarádek.

„Je tu ale ještě problém, který mi dělá starosti,“ řekl RJ a s námahou vstal z křesla.

„Copak?“

„Jak je možné, že jste zdědila dům, zatímco vaše máma jenom nějaké peníze z pojistky?“

„Vy jste právník, tohle byste mi měl říct vy.“

„Od Virginie nevím vůbec nic.“

Olivia se na něj slabě usmála. Chtěl z ní vytáhnout informace a ona nevěděla proč. „Asi mě měla babička radši.“

Sevřel rty a svaly ve tváři mu zapracovaly. „To je možné. Asi… Neznal jsem ji moc dobře. Prý to byla zvláštní ženská. Dokonce se tu tvrdí, že ovládala vúdú. Že dokázala věštit budoucnost z tarotu a z čajových lístků. Že byla něco jako čarodějnice, rozumíte…“

„Nesmíte věřit všemu, co slyšíte,“ řekla ve snaze změnit téma rozhovoru. Právník zaváděl řeč na příliš citlivé věci.

„Prý jste její schopnosti podědila.“

„Tak tohle byste chtěl vědět, pane Dodde? Jestli jsem jasnovidka?“

„Říkejte mi RJ,“ připomněl jí. Usmál se a přitom odhalil zlatou korunku. „Nemusíte se hned čertit. Jenom jsem chtěl pokračovat v konverzaci.“

„Proč se na tohle nezeptáte mojí mámy?“

„Bernadette tvrdí, že ona ten dar, nebo jak tomu říkáte, nepodědila. Vy prý ano.“

„Aha… Přeskakuje to generace, co? Tak to jo.“ Olivia mu věnovala úsměv, kterým mu jasně sdělovala, co si o lidech věřících takovým hloupostem myslí. Neviděla důvod, proč by tyhle řeči měla potvrzovat nebo vyvracet. Jen ona sama věděla, do jaké míry jsou pravdivé. Ramseymu Doddovi do toho vůbec nic nebylo a tak by to mělo i zůstat.

„Poslyšte,“ začal a obešel stůl mnohem rychleji, než by se od člověka jeho proporcí nadála. „Dám vám dobrou radu. Zdarma.“ Patrně hodlal odhodit svou obvyklou nabubřelost. „Já vím, jak vás měla babička ráda. Vím také, že šlo o… Ehm… Řekněme o podivínku. To kvůli těm jejím viděním. Hodně lidí jí věřilo každé slovo, například moje teta. Ale jiní ji považovali za čarodějku nebo za blázna, případně za obojí. A teď k jádru věci: jí to život rozhodně neulehčovalo, na vašem místě bych tedy o tom daru rozhodně nemluvil.“

„Budu si to pamatovat.“

„To udělejte… Už jen kvůli své babičce.“

„Ještě něco?“ zeptala se.

„Ne, to je všechno. Opatrujte se.“

„Budu. Ještě jednou vám děkuju za pomoc.“ Obálku, kterou od něj dostala, strčila do batohu.

„Bylo mi potěšením s vámi pracovat. Kdybyste náhodou změnila názor a ten dům chtěla prodat, stačí brnknout a Wally už bude vědět…“

Nenechala se jím doprovodit ke dveřím. Co možná nejrychleji proplula recepcí obkládanou dřevem, kde za stolem seděla sekretářka. Z místnosti vedly ještě dvoje dveře, ale Olivia podle dírek po šroubech, kterými k nim bývaly přichyceny štítky se jmény, usoudila, že jsou prázdné. Babička by ty otvůrky alespoň zatřela tmelem.

Venku Olivia přešla parkoviště poseté výmoly a nasedla do auta. Takže RJ ví o jejích výletech na policejní stanici? Super. Teď už o tom nejspíš ví celé město. Brzy se to dostane i k jejímu šéfovi ve Třetím oku a možná i na univerzitu, kde si dělala postgraduál.

Nádhera. Nastartovala svůj starý Ford Ranger a opustila parkoviště. Nechtěla myslet na svoje vidiny, záblesky jiné reality, které spíš cítila, než skutečně viděla. Hlavou se jí míhaly nesouvislé kaleidoskopické vize strašlivých zločinů, z nichž jí po celém těle naskakovala husí kůže a které ji trápily natolik, že se rozhodla navštívit policejní stanici.

Tam ji ale pochopitelně považovali za totálního cvoka a vysmáli se jí.

Při té vzpomínce zrudla. Zapnula rádio. Nejbližší zatáčkou pak projela tak rychle, až pneumatiky na protest hlasitě zakvičely.

Občas jí připadalo, že být vnučkou Virginie Duboisové jí přináší víc škody než užitku.

„Odpusť, otče, zhřešila jsem,“ zašeptala nahá žena. Nemohla mluvit hlasitěji, nemohla křičet. Krk jí pevně svírala utažená smyčka. Klečela na kolenou, byla přivázána k umyvadlu na stojanu. Podle všeho si ale pořád neuvědomovala závažnost svých hříchů ani důvod, proč ji trestá. Chce ji tím přece zachránit!

„Pověz,“ zašeptal Vyvolený, „jakých hříchů ses dopustila?“

„Já… Já…“ Vytřeštila vyděšené oči a několikrát zamrkala. Pořád se však nekála. Jenom se bála. Říká jen to, co by jí podle jejího názoru mohlo dát naději na svobodu. Po tvářích jí stékaly slzy. „Chtěla bych se kát ze všech svých hříchů,“ hlesla zoufale. Snažila se ho svým prohlášením obměkčit. Marně. Její osud byl už dávno zpečetěn.

Chvěla se strachy a zimou, to se ale brzy změní. Ventilací už do koupelny začaly pronikat první proužky kouře. Zanedlouho je budou následovat vysoké plameny. Nezbývalo moc času. „Prosím,“ zachrčela. „Nechte mě jít, pro lásku Boží.“

„Co ty víš o Boží lásce?“ zeptal se. Musel se ovládat, aby svůj vztek udržel na uzdě. Položil jí dlaň na hlavu, jako by ji chtěl uklidnit. Zvenčí k němu dolehl zvuk auta. Bude to muset rychle dokončit. Ihned. Dřív, než oheň vzbudí pozornost.

„Hřešila jsi, Cecílie, a nyní budeš muset za svoje hříchy zaplatit.“

„Počkejte, s někým si mě pletete! Já… Já nejsem ona! Nejsem žádná Cecílie. Prosím, pusťte mě. Nikomu nic neřeknu, přísahám! Slibuju, že se o tom nikdo nikdy nedozví!“ Natáhla se k jeho sutaně. Byla zoufalá. Špinavá. Čubka! Stejná jako všechny ostatní. Obrátil pozornost k rádiu na parapetu a zapnul ho. Vzápětí se z reproduktorů ozvala známá melodie, která se však brzy ztlumila, aby přenechala prostor hlubokému ženskému hlasu.

„Ještě jednou dobrý večer, New Orleansi, tady je opět doktorka Sam. Dnes si připomínáme den, kdy byl zavražděn John Fitzgerald Kennedy, jeden z našich nejlepších prezidentů. Chtěla bych se s vámi rozloučit s přáním všeho dobrého. Nezapomínejte, že ať už vás dneska trápí jakékoliv problémy, vždycky přijde zítřek. Opatrujte se… Hezké sny…“

Otáčel knoflíkem pro vyhledávání stanic, dokud nenašel, co hledal: varhanní hudbu. Zesílil naplno hlasitost. Náhle si připadal jako v katedrále.

Teď teprve může uskutečnit svůj plán.

Zatímco ta čubka pod umyvadlem čekala, sáhl za sprchový závěs pro meč.

„Proboha! To ne! Ne!“ Začala sebou zoufale škubat, řetěz přivázaný k umyvadlu se jí utahoval kolem krku stále silněji a silněji.

„Je pozdě.“ Mluvil odměřeným klidným hlasem, uvnitř se však třásl. Ne strachy, ale vzrušením. Krevním řečištěm mu proudil adrenalin, jeho nejoblíbenější droga. Koutkem oka zahlédl plameny, jak olizují mřížku ventilace. Nemá času nazbyt.

„Ne, prosím… Bože…“ Oběma dlaněmi sevřela řetěz na krku a marně se pokusila schovat za stojanem umyvadla. Pouta na rukou a nohou se jí stahovala stále těsněji. „Já nejsem ta pravá.“

Srdce mu divoce bušilo, v hlavě mu hučelo. Na zlomek sekundy ucítil v zátylku závan vzduchu, jako by mu na krk dýchl samotný ďábel. Zadíval se do zrcadla, v odrazu si prohlédl celou místnost. I když měl tvář zakrytou černou maskou, měl pocit, jako by ho někdo skrytý hluboko za lesklým povrchem sledoval… Jako by někdo věděl, co dělá.

To ale bylo zhola nemožné.

Pozdvihl meč co možná nejvýše. Zabolela ho ruka, do očí mu stékal pot. V krku ho škrábal kouř. Pak ji volnou rukou chytil za vlasy. Shlédl na její jemný dokonalý krk, kde se jí stahovala smyčka řetězu. V rozkroku se úpěnlivě ozývala masivní erekce. Ach, Bože… Představoval si, jaké by to asi bylo, vstoupit do ní, než z ní sejme všechny její hříchy. To ale nebylo součástí jeho poslání. Sám se kál tím, že si tuto rozkoš musel odepřít.

„Za tvoje hříchy, Cecílie,“ odříkával hlasitě. Každé slovo ho naplnilo blahem. „Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, odesílám tvou duši Bohu.“

Copyright © 2002 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2011, 2017 by Jakub Volný

Cover design © 2017 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu COLD BLOODED, vydaného nakladatelstvím Kensington New York 2002, přeložil Jakub Volný

Jazyková redaktorka: Zuzana Pernicová

Korektura: Iveta Muchová

Sazba písmem Minion Pro: Dušan Žárský

Obálka: Rajka Marišinská

Vydání druhé

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v únoru 2017

ISBN 978-80-7498-196-8

Table of Contents

CHLADNÁ KREV

Prolog

1. kapitola