Maroš Melišík

Teší ma, som Marián

Ukážka z elektronickej knihy

I

Félix Šťastný bol obyčajný mladík, ktorý bol obyčajný len navonok. Vlastne bol obyčajný aj vo vnútri. Takže som už zabil dve vety tým, keď som hovoril, že je obyčajný. Pekný začiatok knihy, však? Autor, ktorý nemá jasno vo svojich postavách. Nuž, tak to už niekedy býva a aj ten, ktorý by mal toho veľa vedieť, často nevie vôbec nič, a preto necháva veci plynúť. Tie napokon ukážu svoju pravú podstatu a potom už VIE. Preto Vás žiadam, aby ste niektoré pasáže čítali, ako sa hovorí, medzi riadkami, ba či dokonca medzi slovami, ak to bude vyžadovať vaše momentálne rozpoloženie alebo moja neschopnosť zrozumiteľne vyjadriť myšlienku. Tak ak budete taký láskavý a prestanete ma zdržiavať ďalším výkladom, prejdem k príbehu. Ako som už hovoril, bude to o obyčajnom mladom mužovi.

Prechádzal sa po parku a vnímal smiech detí bežiacich za loptou. Cítil na tvári hrejivosť slnka a teplý svieži vánok. Počúval zhováranie stromov a bol vďačný za taký krásny deň.

Od jedného bodu v živote sa však zmenil. Dovtedy bol naozaj celkom obyčajný pubertiak tápajúci v bežných problémoch ako bolo spoznávanie svojho čerstvo vyvíjajúceho a predlžujúceho sa Ja, ako aj hľadanie toho ozajstného miesta, kde patrí. Bol bujarý, rozbláznený a temperamentný. Niekedy bol až priveľmi ostrý v presadzovaní svojich názorov.

No teraz sa začínal meniť. Po onej skúsenosti videl svet inak a otvoril sa pred ním nový obzor. Viac si vážil maličkostí v živote a nedokázali ho rozhodiť niektoré skutočnosti ako pred tým.

Ako môže jedna skúsenosť v živote prevrátiť človeka naruby? Schmatne jeho kožu tvrdím zovretím, vyzlečie mu ju a vypráši, a potom ho do nej znovu oblečie z opačnej strany. Nechutné však? Ale taký je život. Tu a tam vás prefacká, aby ste sa náhodou nedajbože necítili pridobre a potom si to rezkým krokom namieri k ďalšiemu šťastnému hlupákovi. Všetko sa v každej chvíli mení. Ale prečo to takto musí byť?

Všetko sa stále mení, pretože vesmír sa rozpína. Keď sa obzrieme dozadu v našich životoch, uvedomíme si, že nie sme už tým človekom, čo včera krájal cibuľu a vyreval si pritom oči. Ten človek už zomrel a v tejto chvíli žije celkom iný, lepší a múdrejší. Menia nás skúsenosti a ľudia s ktorými sa stretávame. Je to proces, ktorý sa jedného dňa zavŕši, ale dovtedy nás čaká ešte dlhá cesta možných skúseností prinášajúcich odpovede a uvedomovanie.

Jednou výnimočnou skúsenosťou na Félixovej ceste bola aj smrť. Bežná smrť ako zahlušenie chúďaťa otravnej muchy ešte otravnejším výtlačkom novín, nie komplikovaná metafora so skrytým významom...

II

Stalo sa to na jar. Pamätal si všetky podrobnosti z toho dňa. Vedel, aký bol vtedy deň, čo raňajkoval, dokonca mal vrytý v pamäti aj úryvok z novín o miestnom rybárovi. Podarilo sa mu chytiť 35 kilového Jesetera. Nádherný úlovok. Odvtedy toho chlapíka všetci volali Yogi. Medveďa Yogiho poznal každý z tej peknej rozprávky. Veľký chlpatý medveď, ktorý sa snaží nájsť si jedlo v Yellowstoneskom parku pre seba a svojho kamaráta. Presne ako tá ryba. Až na to, že nebola chlpatá. A nebola v Yellowstone.

„Dobré ráno braček, pôjdeme sa dnes schladiť do jazera?“

„Dobré ránko, no ak nemáš nič lepšie na práci ako sa čľapkať vo vode so starším bratom, tak prečo nie. Už dávno sme tam neboli,“ odvetil Laure.

„Ako si to myslel, že nemám nič lepšie na práci? Chceš tým povedať, že môj brat nie je pre mňa dosť dobrý na trávenie voľného času?“ prižmúrila viečka, podozrievajúc brata s nádychom sarkazmu.

„Už nepoviem ani slovko. Sľubujem. Neradno sa zahrávať so ženou hneď ráno,“ podpichoval sestru.

„Ach, tak teda po raňajkách. Vytiahnem bicykle, ty priprav niečo na zjedenie, keby sme boli dlho. Tiež pohľadaj deky a uvar ten dobrý zelený čaj.“

Jazero ležalo neďaleko mestečka. Ležalo medzi kopcami a viedla k nemu kamenistá cesta. Najradšej k nemu chodievali práve na bicykloch. Hore bolo treba riadne zabrať, ale cestou späť, keď bol už človek unavený z plávania, tak sa stačilo len pustiť a dúfať, že fungujú brzdy.

Raňajkovali ovsenú kašu zmiešanú so škoricou. Vôňa škorice obom vždy pripomínala Vianoce. Odložili taniere, kašu zapili čistou vodou a ešte chvíľu len tak sedeli za stolom. Čakali, kým im aspoň trochu vytrávi, lebo nebolo dobré šliapať do pedálov s plným žalúdkom. Vypočuli si prednášku od mamy, aby si dávali pozor a išli opatrne. Na druhej strane, otec vyzeral ľahostajne. Nikdy nebol na kázanie, zdalo sa mu to zbytočné. Načo deťom pripomínať, nech sú opatrné, to vedia aj sami.

...

Félix s Laurou zbožnovali prírodu. Už ako deti s rodičmi často chodievali k jazeru stanovať alebo sa len osviežiť do vody v horúcich letných dňoch. Všade bolo plno zelene a len sa to hemžilo životom. Vtáky, veveričky, lúčne koníky a iné potvory si hľadali svoje miesto v prírode. Využívali sa navzájom, aby prežili, a preto sú všetky tvory prepojené. Niekto by to nazval potravinovým reťazcom, ale mne sa viac páči označenie kolobeh. Na starých boroviciach posedávalo niekoľko spevavcov a usilovne si plnili svoju prácu skladateľov. Vo vzduchu bolo cítiť pôvabnú vôňu novo rozkvitnutých storomov, ktorú dopĺňala vlhkosť z jazera. Nedoliehali tu otravné zvuky mesta, len šum stromov a žblnkanie vody a celú túto nádheru dotávaral teplý jarný vánok.

Vďaka častým návštevám jazera vedeli obaja dobre plávať. Laura vedela lepšie plávať ako brat. Už sa ani nepokúšal s ňou pretekať a cítil sa trochu zahanbený, že mladšia sestra je rýchlejšia.Tak si sadol na vyhriaty kameň, vyzliekol si tričko, nech sa trochu opáli a ponoril sa do slávnej Tolkienovej trilógie. Veľmi sa mu páčili nekonečné príbehy o rasách, krajinách a svetoch, ktoré ani neexistovali. Dodávalo mu to pocit, akoby nebolo všetko preskúmané. Akoby tu ešte bolo niečo nové, zaujímavé, čo len čaká na svoj objav.

Laura medzitým preplávala celú dĺžku jazera. Užívala si poddajnosť teplej vody a v pravidelnom rytme hýbala rukami a nohami. Jej obľúbeným štýlom bol motýlik, pre jeho jednoduchosť a ladnosť. Nepotrebovala spomaľovať, udržiavala si stále tempo. Vo vode sa vždy cítila dobre, patrila k nej.

Po nejakom čase sa Félix s Laurou vymenili. Ona vyšla na súš, ľahla si na suchú deku a vyhrievala sa na slnku. Jar v tejto krajine bývala teplá a od leta sa veľmi neodlišovala. Zavrela oči a spokojne nechala žiarivú guľu ohrievať jej telo.

Obaja teraz sedeli a pili zelený čaj. Bolo naozaj teplo, tak čakali, kým trochu vychladne a zatiaľ sa rozprávali o všetkom možnom. Boli k sebe otvorení a nerobilo im problém rozprávať sa o chlapcoch, ktoré sa Laure páčili. Félixovi sa vidina svojej malej sestry, ako sa stretáva s nejakým chalanom, len pramálo pozdávala. Správal sa ako správny brat a snažil sa ju poúčať, ako to vnímajú chlapci v jej veku. Uvedomoval si, že Laura je múdre dievča, ale aj tak cítil povinnosť varovať ju. Félix na oplátku rozprával o svojich snoch. Veril, že sny môžu byť užitočné pre život, ak sa správne interpretujú. Chcelo to dávku predstavivosti a štipku znalostí o semiológii.

Laura znovu čľupla do jazera a voda špliechala všade okolo takou silou, že dokonca niekoľko kvapiek pristálo na Félixovej nohe. Sedel opretý o strom s jednou nohou vystretou a druhou pokrčenou. Mal o ňu opretú tvrdú dosku s papierom a práve si kreslil. Boli to len neurčité abstraktné tvary.

Zjedli trochu nabaleného ovocia a pomaly sa chystali na cestu späť. Poskladali deku, upratali po sebe a zbalili svoje veci.

Laura si sadala na bicykel, keď Félix už bol z dohľadu. Posledný raz skontrolovala, či na niečo nazabudla. Ešte jeden letmý pohľad na zem za sebou. Vždy po sebe nechali čisto, pretože rodičia ich učili nechávať po sebe poriadok. Okej, môžem ísť.

Na chrbát jej svietilo slnko a nechala sa viesť sklonom kopca. Les rozprestierajúci sa okolo jazera jej ešte stále prišiel úchvatný. Toľko rokov, toľko spomienok. Usmiala sa pri spomienke, ako sa s bratom ohadzovali suchými šiškami a šplhali sa po oranžových konároch borovíc. Trochu pridala, aby dobehla Félixa, ale zrazu začula niečo podivné. Zvláštny zvuk, ktorý nezapadal do tohto prostredia a potom rachot. Vyšlo to spoza zákruty. Ešte odhodlanejšie nabrala rýchlosť, musela vedieť, čo sa stalo. Cesta bola hrboľatá a plná kamenia. Starý bicykel sa div nerozpadol pod zúrivým šliapaním do pedálov a neúprosnými výmoľmi starej vozovky. Do čert-a-a s leni-vý-mi cestármi. Zuby jej drkotali a obraz sa triasol. Len tak-tak sa vyhla ďalšej diere, čo ju zachránilo od istého pádu.

Nasledujúci pohľad ju premrzol na špik kosti. Skoro spadla z bicykla, ale včas sa spamätala a prudko zabrzdila. Nechala za sebou dlhý pás zvíreného prachu a lietajúcich kamienkov. Stálo tam auto s rozbitým čelným sklom. A na ňom ležal Félix. Nerozumela, čo sa deje. Na tejto ceste auto ešte nevidela. Možno traktor, motorkárov alebo cyklistov. Raz tu zbadala štvorkolku, ale nikdy nie auto.

Zoskočila z bicykla. Ten spadol na ľavú stranu s takou ranou, že až praskol pedál. Vodič už vystupoval z auta a chaoticky gestikuloval rukami. Félix ležal nehybne na kapote auta v neprirodzenej polohe s krvou všade po tele. Muž s čiernymi vlasmi stál s otvorenými ústami. Trvalo to len zlomok sekundy a spanikáril.

Laura pribehla ku autu a do očí sa jej tlačili slzy. Bola zmätená a vystrašená. Veselú náladu rýchlo vymenil absolútny šok. Našťastie jej ostal ešte pud sebazáchovy. Nervózne krútila hlavou v snahe spamätať sa.

Zhodila z chrbta ruksak a vytiahla z neho poskladanú mikinu. Vďaka adrenalínu ju bez námahy roztrhla na polovicu. A potom znovu. Snažila sa Félixom nepohnúť, nechcela mu viac ublížiť. Len mu pritlačila kusy roztrhnutej handry na najväčšie rany. Bez výčitiek okríkla staršieho muža: „Pre Krista, zavoláte už záchranku alebo tam budete postávať?!“

„Ehm ... ach ... áno ... prepáčte.“

„Vďaka. V ruksaku mám prázdnu fľašu. Prosím, choďte nabrať vodu. Za zákrutou je prameň.“

Čiernovlasý chlapík sa prebral z tranzu a bežal urobiť, o čo ho požiadala. Medzitým si vytiahol z vrecka staršiu Nokiu a vyklepanými prstami ťukal do tlačítok. „M-mali sme strašnú nehodu pod Zrkadlovým jazerom za mestom. Z-zrazil som chlapca na bicykli a nehýbe sa. Je celý krvavý. Pošlite záchranku,“ roztraseným hlasom opísal situáciu. Hlasy z druhej strany telefónu ho ubezpečovali, že pomoc je už na ceste. Nabral vodu do fľaše a rýchlo sa vrátil ku dievčaťu.

„Vylejte ju na tie rany, nech sa mu tam nedostane špina.“

„Je mi to veľmi ľúto. Neskoro som ho zbadal. Nestihol som zabrzdiť,“ umýval chlapcove rany.

„Volali ste do nemocnice?“

„Áno, už idú. Potrvá to zopár minút.“

Minúty trvali trýznivo dlho. V ušiach jej pulzoval tlkot srdca a nepravidelne dýchala. Potila sa po celom tele. Neznámy šofér bol v rovnakom stave, ale to si teraz nevšímala. Len dúfala, že sanitka príde včas a jej veľký brat, čo na ňu vždy dával pozor, prežije. Nie! Samozrejme, že prežije! Nesmiem pochybovať. To mu nepomôže. Trasúcimi sa rukami držala kusy látky na Félixových ranách a čakala.

O niekoľko nekonečných minút z diaľky zaznel hluk. Bol to dobre známy húkajúci zvuk. Uvedomili si, že sanitka musí byť už blízko. O pár sekúnd videli už aj červeno-modré svetlo. Žili v malom meste, takže zápchy nehrozili.

Záchranári vystúpili z auta držiac v rukách tašky so zdravotníckym vybavením. Prehodili s Laurou stručne niekoľko slov o tom, čo sa vlastne stalo. Svetlovlasý záchranár priložil dva prsty Félixovi na krk a povedal: „Pulz ešte má. Žije!“ pohotovo ošetrili zranenia, ktoré považovali za prvoradé. Okrem nich mal Félix otvorenú zlomeninu na pravej nohe pod kolenom. Kosť trčala z rany a kvapkala z nej krv. Bolo to desivé, Laura ten pohľad nevydržala a odvrátila zrak. Položili ho na nosidlá. Nohou sa snažili čo najmenej hýbať. Preniesli ho do sanitky a Laura išla s nimi. Félix bol v bezvedomí.

Šofér sanitky dupol na plyn, zapol sirénu a mieril do nemocnice. Jeho dvaja parťáci vzadu ošetrovali doriadeného Félixa. Vedľa neho bolo zavesné vrecúško s tekutinou a všade boli rôzne prístroje a zdravotnícke pomôcky. Laura vzlykala: „B-bude v poriadku?“

„Verím v to. Ošetroval som už horšie prípady a dostali sa z toho. Neboj sa. Dobre sa oňho postaráme.“

Ako na protest sa muž v uniforme zamračil a jeho pochybnosti potvrdil aj hlasno pípajúci zvuk vychádzajúci z jedného z prístrojov: „Necítim žiadny tep. Prestal dýchať, musíme oživovať.“ Záchranári začali s resuscitáciou. Jeden z nich robil masáž srdca a druhý asistoval umelým dýchaním. Laura vystrašene prihliadala, ako jej najlepší priateľ umiera. A nie je schopná mu vôbec pomôcť. Len sedela a plakala.

...

Kde to som? Počkať počkať... čo sa stalo? Išiel som na bickyli po ceste... potom...auto. A kurva. Som mŕtvy? Nebol si istý, kde sa ocitol, ale všade bolo príjemné útulné svetlo. Bolo také mäkké ako v lete pri západe slnka. Oranžové, hrejivé, ale nie tak ako pri poludňajšiej horúčave. Svetlo, ktoré si užívate v letný večer po tvrdej fyzickej práci. Svetlo ako za odmenu a snažíte sa vychutnať si každú teplú čiastočku. A bolo všade. Nevychádzalo ako svetlo zo slnka z jedného bodu, skôr bolo prítomné všade okolo ako kyslík na zemi. Vychádzalo odnikiaľ a bolo všade. Páčilo sa mu.

Neuvedomoval si, či niečo počuje. Vlastne niečo počul, no zo začiatku nevedel určiť o čo ide. Niečo dunelo. Ale čo? Slabé dunenie neprestávalo, ale nevadilo mu to. Nebolo dotieravé ako z reproduktorov pri hudbe, ale také jemné. Upokojovalo ho. Tiež tam nejako zapadalo a tiež odnikiaľ nevychádzalo, ale bolo tam. Patrilo tam.

Po krátkej chvíli si začal všímať niečo iné ako svetlo. Boli to obrysy. Nad hlavou mal nejakú stenu a zo strán sa nachádzali rovnaké. Dolu pod ním niekto bol. Videl niekoľko ľudí, ale nerozumel, čo sa deje. Keby mal nejakú tvár, mala by zmätený úškrn. On ju totiž videl, ale nemala zmätený úškrn. Bola priamo pod ním s výrazom spiaceho človeka. Teraz si už bol istý, zomrel. Všimol si aj Lauru ako sedí vedľa neho a plače. Prečo plače? Nič ma predsa nebolí. Zbadal aj dvoch záchranárov, ako okolo toho tela niečo robia. Netrápte sa. Je mi dobre, nechajte ma tak.

Chvíľku pozoroval a dával si do hromady súvislosti a snažil sa všetko vstrebať.

Potom niečo upútalo jeho pozornosť. Bolo to také silné, že sa to nedalo nevšimnúť. Prišla k nemu neznáma biela silueta. Vyžarovalo z nej čisté biele svetlo a cítil, že mu nechce ublížiť. Cítil len nevýslovné šťastie a lásku z nej. Nikdy nič podobné nezažil. Akoby aj mohol. Bolo to nádherné, nech už to bolo čokoľvek.

Kto si?

Som Majster. Jeden z mnohých. Slová sa Félixovi vynárali v jeho mysli ako tvary v hmle. Zdá sa, že komunikovali pomocou telepatie.

Čo to znamená?

Majster je ďalšia úroveň bytia. Ty si človek, ja som Majster. Môžeš mi dať ٣ otázky, na ktoré dostaneš odpoveď. Pýtaj sa, na čo hľadáš odpoveď.

Existuje Boh?

Áno. Pravdaže existuje. Ako by všetko mohlo fungovať nebyť Najvyššieho? Len vy ľudia si ho predstavujete iného, aký v skutočnosti je. Obviňujete ho za spôsobené trápenie a pritom nevidíte, že ste si ho spôsobili sami. Ľudská rasa má krásny potenciál, ale opäť ste slepí.

Nebola to výčitka. Bolo to konštatovanie a Félix sa cítil zahanbený za svoj druh. Bol to impulz ku zmene. Silná túžba polepšiť sa. Niežeby bol zlý človek, len chcel postupovať dopredu.

Aký je zmysel života?

Na to ti nemôžem odpovedať. Polož inú otázku.

Jestvuje raj a peklo?

Nebo a peklo sú len pojmy, ale to čo predstavujú, neexistuje. Existujú len úrovne bytia, v ktorých sa duša nachádza. Duša prechádza z jednej úrovne na druhú, podľa jej potrieb. Na základe týchto skúseností dostáva obraz o celku.

Prečo som tu?

Tu sa začína tvoja cesta poznania. Potreboval si vidieť, že sme tu nad Vami a bdieme. Si jeden z mála, kto dostal takúto príležitosť. Si dosť vyspelý a napísal si si to do svojho životného plánu, preto ti bolo umožnené prežiť túto skúsenosť. Náš čas sa naplnil. Musíš sa vrátiť.

Počkaj, ešte chvíľu... ale už bolo neskoro. Majster odišiel. Bielu svetelnú bytosť už nevidel. Všadeprítomná žiara začala ustupovať a všetko dostalo tmavší odtieň. Nechcel sa vrátiť späť, bolo tam krásne. Nabité čistou energiou. Znovu vnímal obrysy sanitky. Videl Lauru aj záchranárov. Klesal nižšie a nižšie.

...

Keď otvoril oči, videl všetko biele. Svetlo. Nie také teplé svetlo ako pred tým. Svetlo obyčajné, pozemské. Ležal na nepohodlnej posteli a prevládal tu dobre známy sterilný zápach. Ležal v nemocnici.

„Braček! Konečne si sa prebral,“prehovorila Laura s hmatateľnou úľavou v hlase.

„Rád ťa vidím. Čo sa stalo?“

„Mal si hroznú nehodu. Zrazilo ťa auto, keď sme sa vracali z jazera. Je to už niekoľko dní a celý čas si bol v bezvedomí. Máš otras mozgu, zlomenú pravú nohu a škaredú ranu na hrudi. Šťastie, že si prežil.“

„Áno. Zrejme áno.“

„Si nejaký iný.“

„Iný? Čo tým myslíš?“

„Tvoje oči... sú zmenené.“

„Ako zmenené? Mám poškriabanú rohovku?“

„Nie, to nie. Sú také svetlé. Akoby si ich mal o odtieň svetlejšie. Vždy si mal tmavohnedé, no teraz sú svetlohnedé. Hmm, možno sa mi to len zdá. Ale nie, nezdá! Určite sú svetlejšie. Nerozumiem tomu.“

„Niečo sa mi stalo Laura, niečo neuveriteľné...“ prerozpával Laure všetko, na čo si dokázal spomenúť. Povedal jej o tom, ako sa videl v sanitke, o svetle a aj o tej žiarivej postave.

„Znie to neskutočne,“ trochu skepticky povedala Laura.

„Myslel som si, že takto zareaguješ. Napriek tomu som dúfal vo väčšie nadšenie.“

„Bohužiaľ braček. Je to zaujímavé, ale nechce sa mi tomu veriť. Síce si neviem zdôvodniť tú podivnú zmenu očí, ale možno sa to dá nejako rozumne vysvetliť. Veď vieš, že mi nadprirodzeno nič nehovorí, ale som rada, že si mi o tom povedal.“

„Áno.“

Laura si prehadzovala v hlave myšlienky, o čom jej Félix práve rozprával. Vždy stála pevnejšie na zemi ako on. Pripúšťala, že je tu niečo väčšie ako sme my, nejaký vyšší poriadok. Veľmi sa tým nezaoberala. Viac ju zaujímalo to, čo dokázala vidieť a istým spôsobom preskúmať alebo prečítať si, čo iní vidia a skúmajú. Nebola pripravená slepo sa odovzdať idei ako Félix. Mala rada šport, lebo tu mohla prejaviť svoju súťaživú stránku. Kým Félix bral šport ako rekreáciu, Laura sa niekedy až fanaticky starala o svoje telo. Často sa prepínala, aby bola lepšia ako včera. Dbala na stravu a dokonca mala vytvorený jedálniček s kalorickými hodnotami. Páčilo sa jej, ako na sebe pracuje.

Félix na ňu pôsobil ako zasnený rojko a bála sa, že toto stretnutie s „Majstrom“ to ešte viac prehĺbi. Nech to bol už ktokoľvek...

Félix to tak nevnímal. Dobre vedel, že by nebolo správne upínať sa na mystickú bytosť. Táto nevšedná skúsenosť mu otvorila obzory. Začal čítať filozofické texty a dialógy počas pobytu v nemocnici. Nechýbala ani ezoterika. Bol to spôsob, ako si skrátiť nekonečne dlhé chvíle v bielej miestnosti. Občas si pozrel film alebo surfoval na internete, ale väčšinu času venoval literatúre.

Nebol na izbe sám, vedľa neho ležali ešte dvaja pacienti. Jeden mal obviazanú hlavu a končatiny. Od sestričky sa dozvedel o nehode na skalách, z ktorých sa pošmykol a niekoľko metrov padal voľným pádom. Zázrak, že prežil. S ním sa veľmi neporozprával.

S druhým sa rýchlo spriatelil a párkrát sa s ním zhováral. Bol jeho rovesník, ale nepoznal ho zo školy. Ukázalo sa, že v meste žijú jeho starí rodičia.

Dni mu plynuli rýchlo vďaka novej vášni. Mal veľa času na strávenie toho úžasného zážitku a čo nevidieť ho poslali domov.

III

Félix vošiel do svojej útulnej, drevom obloženej izby. Mal malú skromnú izbičku, v ktorej steny tvorili nádhernú mapu zo smrekového dreva. Pružinová posteľ, pár kusov nábytku, počítač a polička s knihami tvorili jeho svet. Bol unavený po dlhom dni v škole a navyše ho znovu rozbolela noha. Čas od času sa staré zranenie objavilo a pripomenulo mu Majstra. Musel sa pousmiať pri myšlienke na nekončiacu lásku, ktorú vtedy cítil. Premýšľal, či ho ešte niekedy uvidí.

Ľahol si na posteľ a zabalil sa do teplej deky. Spokojne zadriemal.

Po chvíli sa prebral, lenivo zazíval a postavil sa na nohy. Kráčal chodbou až prešiel do kuchyne. Nalial vodu do rýchlovarnej kanvice a šťukol gombík. Do hrnčeka nasypal za lyžičku čaju a čakal.

Zalial čaj vriacou vodou a šmochtlavo sa zas vrátil do izby. Félix bol meteosenzitívny, preto ho upršané dni ťahali do postele. Nízky tlak, málo energie a boľavá noha ho uspávali. Našťastie, tuhý čierny čaj ho vždy vzpružil, hlavne keď sa potreboval učiť na skúšky.

Sedel na posteli, pomaly sŕkal horúci čaj a premýšlal. Prezeral si nekonečný rad kníh na drevenej polici. Lásku ku knihám zdedil po svojom otcovi a spolu prepadli vášni zberateľov. Celá Tolkienova zbierka, Odkaz dračích jazdcov, niekoľko verneoviek, Plochozem, Zaklínač, Mapa času, Hra o tróny, Trilógia Bartimaeus, Harry Potter. Mnoho kníh o trpaslíkoch, elfoch a ďalších podivných rasách ho napĺňali túžbou objavovať neobjavené, aj keď to neobjavené vôbec neexistovalo. Okrem vymyslených rozprávok tu mal niekoľko známych klasických diel. Oscar Wilde, George Orwell, Mark Twain. Patrilo sem aj niekoľko detektívok, ktoré boli otcovou doménou. Po stretnutí s Majstrom pribúdali diela o sebapoznávaní, ako napr. Diagnostika karmy, knihy Dana Millmana a Edgara Cayceho. Vzhľadom na rozmery Félixovej izby išlo o pôsobivú zbierku.

Pohľadom zotrval na jednej so zeleným obalom. Natiahol sa pre ňu a otvoril ju. Bol to denník.

Náhodne listoval stranami a pripomínal si radostné chvíle z detstva. Z času na čas si potreboval pripomenúť, že na tomto svete nie je až tak zle. To bol dôvod, prečo si viedol denník. Zapisoval si do neho iba tie dobré udalosti, aby sa k nim podchvíľou vrátil. Ako inak, ani jeho detstvo nebolo vždy ružové. Zažil sklamania, šikanovanie v škole a občasný výprask od rodičov za zlé známky alebo neposlušnosť. Býval nezbedný a stále vymýšľal. Neboli to poľutovaniahodné situácie, pri ktorých by sa rozplakal aj kameň, ale poznačilo ho to. Každý má iný postoj k životu a pri čom jeden mykne plecom, druhý sa môže zlomiť. Deti sú krehké bytosti a ťažko predvídať, ako budú reagovať na tú či onú situáciu. Niekto môže mať traumu z toho, ako mu rodičia nechceli dať zmrzlinu a niekto zas z toho, že dostal všetko, čo chcel a bol rozmaznávaný. Teda asi nemá z toho traumu, ale viete čo tým chcem povedať. Niektoré skúsenosti nás ovplyvňujú viac a niektoré takmer vôbec a výsledkom toho je utváranie našej osobnosti, vzorcov správania sa a nazeraniu na vlastnú existenciu ako aj svet okolo seba.

Zrejme kvôli tomu si obľúbil príbehy o drakoch, trpaslíkoch a elfoch. Podporoval tým svoju odvahu a kreatívne myslenie. Mal prístup ku dieťaťu v sebe, a teda k tej neobmedzenej skrinke hlboko vo vnútri, kde je všetko možné.

Nešlo o denník v pravom slova zmysle, pretože doň nečmáral každý deň. Keď mu urobil radosť pekný deň či podnetný rozhovor, rád si ho zapísal.

Listoval zeleným zošitom s pevnou väzbou s takou pokorou, akoby išlo o Bibliu. Pripomínal si prostú radosť z detských hier s Laurou a kamarátmi. Bicyklovanie, kúpanie sa v jazere, stavanie bunkrov a prázdniny u starkovcov boli piliermi denníka. Svojich starých rodičov osloval starký a starká, preto ich dokopy volal starkovci. Neskôr, keď prepukla závislosť na imaginárnych svetoch, oceňoval iróniu zhody oslovenia starkovci s postavou Eddard Stark z Hier o tróny.

Detstvo ako také považoval Félix za najkrajšiu časť života. Detstvo je ako trailer na zlý film. Najlepšie scény sú práve v traileri, kým film samotný je ťažké sklamanie. Kiežby som ho mohol prežiť ešte raz. Nie je nič čistejšie ako detská nevinnosť. Nevedomosť je požehnanie. No na druhej strane, som rád tam, kde som. A navyše prechádzať si znovu pubertou sa mi prieči.

Zvuk sŕkania čaju a šuchot strán prerušilo otočenie kľúča v zámke. Nasledovalo buchnutie dverí o stenu.

Prišla mama. Félix odložil všetko z rúk a pomohol jej s nákupom. Odniesol ho do kuchynky a vykladal. Mäso, paprika, rajčiny, zemiaky, niekoľko jogurtov a mlieko. Štandardný nákup. Tešil sa na večeru. Jeho mama pracovala ako kuchárka v reštaurácii. Bola prehlásená svojím umením a ľudia si ju vážili. Doma varila jednoduché jedlá. Félix bol hrdý na svojich rodičov. Obdivoval ich.

...

Félix sa vracal domov obvyklou trasou cez park. Slnko príjemne hrialo na tvári a vzduchom sa šírila vlahá vôňa stromov. Lipy, brezy a iné listnaté stromy boli vysadené v pravidelných radoch. Boli veľké a tvorili niečo ako malý kúsok raja v betónovej džungli, kde sa len každý ponáhľal a niečo sa snažil dosiahnuť. Ale nie v tomto parku. Tu čas plynul inak, len pomaly plával a prehlboval spojenie človeka s prírodou. Bolo to pozoruhodné miesto pokoja, ale zároveň tam bolo živo. Deti sa bicyklovali, mladé páriky sa prechádzali držiac sa za ruky a stále sa niečo dialo. Félixovi sa tento park páčil práve pre toto prepojenie zelene a ruchu. Akoby bol na dvoch miestach naraz – vo svete ľudí a vo svete mieru. Sadol si na lavičku. Mala kovovú konštrukciu natretú čiernou farbou a pohodlne sa na nej sedelo.

Sedel, nasával vôňu teplého vánku a pozoroval plynutie rieky povedľa parku. Nedokázal si nevšimnúť staršieho pána v obleku. Zrejme nejaký bankár. Mykol plecom. Ľudia ho väčšinou nezaujímali, ale tohto si všimol, ani nevedel prečo.

Starý muž sa prechádzal po cestičke. Z jednej strany na druhú. Stále znovu a znovu. Prešiel až ku Félixovi a potom zas naspäť, odkiaľ vyrazil. Čo to robí? Čaká na niekoho? Kráti si čas, kým príde jeho spoločník? Nevedel. Potriasol hlavou.

Zameral pozornosť dovnútra. Premýšľal nad dňom v škole, potom prešiel ku paradoxom o cestovaní v čase. Premýšľal o najznámejšom probléme pri cestovaní časom. Za predpokladu, že by sa dalo cestovať v čase... keby som pristúpil nejakú jašteričku v jurskom období... zmenil by som tým priebeh udalostí a zmenil by som tak prítomnosť? Alebo mojou návštevou v minulosti by sa zmenil tok času a vytvoril by som tak akúsi paralelnú realitu, v ktorej sa vyvíjali udalosti inak od bodu, kedy som pristúpil jaštericu?

Starec vyhodil odpadky do koša.

Lenže, ak by sa tým skutočne vytvorila nová realita... čo by sa stalo s tou, kde som časom necestoval? Znamenalo by to, že by bola rovnaká a ja som časom nikdy necestoval.

Muž v obleku vyhodil niekoľko ďalších odpadkov do plastového vreca zaveseného na kovovej konštrukcii. Všetky koše v parku vyzerali takto, čo podľa Félixa vyzeralo otrasne. Primátor má prachy na nové BMW, ale nedokáže dať spraviť esteticky prijateľnejšiu verziu nádoby obyčného koša.Vyzerá to ako na verejnoprospešnej práci pre väzňov, keď čistia okolie. Provizórna kovová obruč s troma nohami a v strede čierne plastové vrece s kvapkajúcou smradľavou tekutinou na spodku. Veru áno. Smradľavá ako spotený slimák po pretekoch.

...kde som to skončil. Takže keby som zašliapol tú úbohú jaštericu a zmenil tým prítomnosť... ako by človek zistil, že sa niečo zmenilo? Zrazu by udrel zelený blesk a zmenilo sa okolie, povedzme, keby tá zašliapnutá jašterica bola posledná svojho druhu...zrazu by všetky jašterice z okolia len tak zmizli práve v okamihu, kedy som sa vrátil do jurského parku? Hmm...

Elegantný starec stále napĺňal vrece na hrzdavej obruči.

Čo je toto za deň? Najskôr profesor uzná svoju chybu a teraz sa tento štramák hrá na smetiara. Určite sa niekto vrátil späť v čase a vyspal sa so svojou pra-pra-pra-pra...prababičkou alebo urobil podobnú zvrátenosť a zmenil tým realitu.

Félixovi začalo škŕkať v bruchu. Zahryzol do jablka, čo mu ostalo od obeda a pozbieral sa. Postavil sa na nohy, no na chvíľu sa mu objavil na tvári kyslý úškrn. Pichlo ho pod kolenom. Na pár sekúnd preniesol ťažisko na ľavú nohu a pomaly sa vybral domov.

Už z chodby bolo cítiť lahodnú vôňu. Tentoraz to bol otec, kto varil. Často varil doma on. Nechcel, aby jeho manželka robila celý deň to isté. Aj tak varili len dvakrát cez pracovný týždeň. Na večeru si všetci vystačili aj s niečím studeným alebo obyčajnou polievkou. Dnes cítil fazuľovú polievku na cibuľke. Bola vynikajúca. Dychtivo sa do nej pustil.

Mali vo zvyku večerať spolu. Po jedle preberali novinky. Každý prispel do debaty pár vetami o tom, čo sa mu v ten deň stalo. Félixa to otravovalo počas puberty, no teraz si tento zvyk vážil.

...

Félix ležal v posteli, keď práve zazvonil zvonček. To sú už oni. Nejakým zázrakom sa mu podarilo vyškriabať sa z postele, prehodil si cez plecia župan a išiel ku dverám. Áno, boli už tu. Otvoril dvere a vítal susedov: „Dobré ráno, poďte ďalej. Prejdite rovno do obývačky, ako obyčajne.“

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972584-1-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

I

II

III