Hana Marie Körnerová: Hodina po půlnoci

První nezkrácené vydání, celkové pořadí vydání druhé

Copyright © 2017 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2078. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Stanislava Moravcová

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0566-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0567-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Hana Marie Körnerová

Hodina po půlnoci

ČÁST PRVNÍ

PROLOG

FRANCIE, LISTOPAD 1811

Hodiny na kostele Saint Antoine odbily jednu po půlnoci a vzápětí jim jako ozvěna odpověděl z dálky zvon kláštera v Saint Denis. Noc byla světlá, sněžit přestalo už před dobrou hodinou. Kříže a sochy andělů vyčnívající nad hřbitovní zdí vrhaly dlouhé stíny na neposkvrněnou bílou plochu. Prostranství před kostelem vypadalo liduprázdně, jak se ostatně na tuto hodinu slušelo. Paříž s osvětlenými bulváry a rušným nočním životem ležela někde v dálce za střechami spícího předměstí. Vítr lehce pohyboval ojíněnými větvemi kaštanů, jejichž odraz klouzal po kostelních římsách a ještě násobil přízračnou atmosféru mrazivé adventní noci.

Hru stínů využila postava v dlouhém černém plášti s kápí, kradoucí se podél zdi až do výklenku kostelních vrat. Tam splynula s tmou a nehnutě vyčkávala, dokud se v dálce na zasněžených lukách neobjevil jezdec. Směřoval přímo ke kostelu. Okamžik předtím, než dorazil k hřbitovní bráně, vystoupila postava ze svého úkrytu, zvedla ruku, aby upoutala pozornost, a hned zase zmizela mezi stíny. Jezdci to stačilo. Projel hřbitovem a těsně před kostelními vraty seskočil. I v měsíčním světle bylo vidět, že je to ještě poměrně mladý muž s ostrým, skobovitým nosem a nápadnou černou bradkou. S pozdravem se neobtěžoval.

„Máte to?“ zeptal se polohlasně. Jeho hlas zněl hrubě.

„Pst! Nekřičte tolik.“

„Tak máte to, nebo ne?“ opakoval, aniž změnil tón.

„Mám,“ zaznělo sotva slyšitelně.

„Tak to sem dejte! Na co čekáte?“

Postava v tmavém plášti očividně zaváhala. „Dám vám polovinu. Zbytek, až vykonáte práci!“

„Takhle to nebylo domluvený! Jasně jsem řek, že chci všecko předem!“

„Ne!“ Sotva slyšitelný šepot zpod kápě zřetelně zesílil. „Nejsem blázen! Když vám dám všechno hned, nikdo mi nezaručí, že práci skutečně uděláte!“

Jezdec hrubě zaklel. „Tak z toho kšeftu nebude nic!“

Jakmile promluvil nahlas, na rtech mu zrádně zadrnčelo výrazné rrr. „Peníze dopředu! Všechny! Nebo si najděte někoho jinýho!“

„Dobře, najdu si někoho jiného. Za to, co nabízím, to zas nebude takový problém.“

Šepot vycházející zpod kápě zněl autoritativně, ale tak tiše, že se nedalo rozeznat, zda patří muži či ženě. Jezdec však dobře věděl, o koho se jedná, i když si dával dobrý pozor, aby se neprozradil. Schůzka byla sjednána před týdnem s pomocí prostředníka, který mu sdělil, že dotyčná osoba trvá na naprostém utajení své totožnosti. On si ale během toho týdne zjistil všechno, co potřeboval, a teď ho těšilo vědomí, že je pánem situace.

Tyhle lidi z lepší společnosti si vždycky myslej, že jsou chytřejší než našinec, říkal si v duchu posměšně. Mám tě v hrsti. Na mě žádný inkognito neplatí! Moc dobře vím, kdo seš a kde tě najdu! Já nemám co ztratit!

Nahlas ale jen zabručel: „Tak dobře, půlku teď a půlku potom.“

„Výborně! Jsme domluveni. A nezapomeňte, musí to vypadat jako nehoda! Pokud to zpackáte, nedostanete už ani frank!“

„Jen se nestarrrejte!“ utrhl se jezdec a jeho ráčkování znělo teď zlověstně. „Hlavně koukejte mít ty peníze pohrrromadě. Za tejden jsem zas tady! Ve stejnou dobu!“

Natáhl ruku a postava v kápi mu podala malé kožené pouzdro. Nepoděkoval. Přiblížil je k očím, letmo zkontroloval obsah, vyšvihl se na koně a vyrazil po vlastních stopách zpět přes bílou pláň.

Postava vtisknutá do stínu kostelních vrat ho sledovala, dokud se nerozplynul ve tmě. Teprve pak se, stejně kradmo, jako sem přišla, vydala na opačnou stranu. Ve sněhu po ní zůstala jen řádka nápadně malých stop.

Chvíli nato se z odlehlé cesty ozvalo nervózní frkání koně a vzápětí skřípot kočárových kol. Vzdaloval se směrem k Paříži.

Pokud by někdo hodlal kočár sledovat, měl by smůlu. Vzdor nařízení nebyl opatřen ani lucernou, ani pochodní. A jako by i náhoda či sama příroda hrály tajemné postavě do rukou, začalo v tu chvíli hustě sněžit. Během několika minut zmizely všechny stopy pod souvislou bílou pokrývkou.

Kapitola 1

„Hej, zaber ty herko líná! Hyjé, no tak, hyjé! Čert aby vzal tohle sakramentský počasí!“

Práskání biče a povely křičené nakřáplým mužským hlasem doléhaly dovnitř kočáru, kde se na tvrdém sedadle choulily tři ženy. Jedna z nich – tlustá řádová sestra Immaculata – se při každém dalším zaklení automaticky pokřižovala. Obě její společnice, mladé, asi osmnáctileté dívky, si jen vyměnily unavený pohled.

„Už aby to skončilo,“ zašeptala ta drobnější, když se ozvalo další prásknutí provázené jadrným klením.

Druhá dívka se pokusila odhrnout koženou záclonu v okénku, ale než stačila vyhlédnout ven, pronikl do kočáru ostrý závan větru provázený sněhovou sprškou.

Řádová sestra si prudce odsedla. „Nechte toho, Fabieno!“

Znělo to dotčeně. Immaculata od okamžiku, kdy vyjely z kláštera, dávala dívkám najevo, jak velkou oběť přináší, když je na této cestě doprovází. Vždyť nebýt jich, mohla teď sedět v teple a pohodlí u večeře, a ne se trmácet po zablácených cestách v tak nekřesťanském počasí.

„Chtěla jsem se jen podívat, jak jsme daleko,“ řekla Fabiena omluvně.

„A k čemu vám to bude?“ Jeptiška se znovu pokřižovala, neboť zvenčí k nim dolehlo další šťavnaté zaklení. „Nic neuspíšíte!“

„Ten člověk je určitě opilý!“ Fabiena se znovu pokusila vyhlédnout škvírou mezi záclonou. „Bůhví, kudy nás to veze. Podle mého odhadu jsme už dávno měly být ve městě. Vůbec bych se nedivila, kdyby v té vánici ztratil cestu.“

Mladší dívka polekaně vzhlédla. „To snad ne! Já už to dlouho nevydržím. Nohy mám jako led. A ruce taky. Určitě to odstůněme! Sestro Immaculato, prosím vás, řekněte mu něco…“

„Uklidněte se, Adélo!“ Jeptiška se snažila dodat svému hlasu autority, ale Fabiena dobře postřehla nervozitu, která se do něj vloudila. „Kočí cestu určitě zná, nejede tudy poprvé!“

Možná chtěla ještě něco dodat, ale v tu chvíli se kočár prudce zakymácel a vzápětí se naklonil na bok. Všechny naráz vykřikly, ale jejich hlasy zanikly v zoufalém ržání koní a praskotu tříštěného dřeva.

„Ježíši Kriste! Zabijeme se!“ Adélin hlas překřičel i zvuky zvenčí. „Všechny se zabijeme!“

Kočár se naklonil ještě víc na bok a pak začal sjíždět kamsi dolů. Obě dívky se v pudu sebezáchovy pověsily na hábit sestry Immaculaty, ale byla to jen chabá opora, protože mohutná jeptiška nezadržitelně klouzala po nakloněné podlaze směrem ke dvířkům, která se samovolně otevřela.

„Svatý Ježíši! Nééé!“ Sestře Immaculatě uniklo zoufalé zaječení. Kočár se v příští vteřině převalil na bok a smýkavým pohybem pokračoval v cestě. Otevřenými dvířky se dovnitř nahrnula sněhová břečka, v níž se zmítalo tělo sestry Immaculaty jako obrovský černý křičící pták. Pak výkřik zmlkl jako uťatý, černé tělo se na vteřinu zaklínilo ve dveřích, ale vzápětí je obrovská síla setrvačnosti vytáhla ven.

Fabieně se podařilo zachytit kličku druhých dveří, které teď tvořily strop kočáru. Druhou volnou ruku natáhla k Adéle. „Chytni se mě!“

Ochromená Adéla nereagovala, s tváří staženou hrůzou bezmocně sklouzávala za sestrou Immaculatou. Fabiena ji vší silou popadla za paži, ale její prsty byly příliš slabé, cítila, jak jí hladká tkanina klouže mezi prsty. „Adélo!“

Praskot tříštícího se dřeva zesílil až k nesnesení, a pak, ve chvíli, kdy se Fabieně zdálo, že Adéla užuž zmizí v otvoru po vytržených dveřích, se všechen pohyb zastavil. Kočár zůstal nehybně trčet ve spleti větví, zatímco zvenčí znělo vzdalující se frkání koní.

Fabiena povolila křečovité sevření kolem Adélina zápěstí a obě dívky s tupým žuchnutím dopadly na polstrovaný bok kabiny kočáru, z něhož se nyní stala podlaha. Těsně u nohou měly otvor po vytržených dveřích; jeho okraj byl potřísněn čerstvou krví. Obě si toho všimly ve stejný okamžik. Fabieně se z tváří vytratila poslední stopa barvy. Prudce ucukla střevícem, který se užuž dotýkal krvavé skvrny. Adéla se rychle odvrátila a začala zvracet.

„Promiň,“ řekla tiše, když nevolnost pominula.

Fabiena jen zavrtěla hlavou. Promluvit nemohla, jinak by dopadla stejně.

Adéla se vyčerpaně opřela o stěnu a lapala po dechu. „Je mi hrozně,“ zašeptala. ,,Co se to proboha stalo?“

„To hned zjistíme.“ Pohled na zhroucenou Adélu dodal Fabieně sílu. Shrnula si sukně na stranu a pokusila se postavit. Kočár se okamžitě prudce zhoupl.

„Nedělej to!“ Adéla s očima vytřeštěnýma hrůzou se pevně chytila Fabienina pláště. „Přestaň, nebo se převrátíme!“

Fabiena na okamžik strnula, ale když zjistila, že se kočár nehýbe, znovu se pokusila postavit. Tentokrát přesunula těžiště na druhou nohu a kočár se ani nepohnul.

„Co… co chceš dělat?“ Adéla šeptala, jako by se bála, že hlasitější zvuk může kočár znovu rozhoupat.

„Chci se podívat, kde jsme.“

„Ne, musíme počkat!“

„Na co?“

„Až nás někdo najde.“

Fabiena zavrtěla hlavou. „Nemůžeme tady zůstat. Zmrzneme. Za chvíli se začne stmívat a mráz ještě zesílí. A pak – musím se podívat, co je s Immaculatou a s kočím.“

Adéla polkla. „Ty máš odvahu dívat se po sestře Immaculatě? Vždyť je… určitě je…“

„Adélo! Co když není?“

Obě se na sebe dlouho dívaly, a přestože si četly odpověď z očí, řekla Fabiena rozhodně: „Já se po ní musím podívat! Třeba opravdu není… mrtvá…“

„To mě tady necháš samotnou?“

„A co mám dělat jiného? Nebo dokážeš vyšplhat ven?“ Obě zdvihly hlavu vzhůru, kde strop kočáru tvořila dvířka s vyraženým okénkem a napůl strženou koženou záclonou. Volným otvorem padal dovnitř sníh. „Vždyť ani já sama nevím, jestli se mi to podaří!“

„Fabieno, nechoď!“

„Uklidni se! Vždyť budu hned zpátky.“ Fabiena opatrně přešlápla a sledovala, kterým směrem se kočár zhoupl. Vypadala tak soustředěně, že se ji Adéla neodvážila vyrušit, přestože měla obrovskou chuť naříkat a lamentovat.

„Postav se tady,“ vybídla ji Fabiena. „Opři se zády o stěnu. Vší silou, ať udržíme kabinu v rovnováze. A neboj se!“

„Co když se převrátíme?“

„Nepřevrátíme!“

Adéla se už neodvážila něco namítat. Poslušně se opřela o stěnu v rohu kočáru a vyplašeným pohledem sledovala, jak Fabiena marně lomcuje vzpříčenými dvířky.

„Nejde to!“ Z Fabienina hlasu znělo zklamání.

„Tak vidíš, musíš tady zůstat se mnou. Počkáme na pomoc.“

„Nesmysl. Já se ven dostanu!“ Fabiena se rozhlédla zničeným interiérem kočáru. Ani před nehodou nevypadal nijak honosně; byl to obyčejný vůz, stejný, jaký nabízely poštovní společnosti. Žádné měkké čalounění, žádný samet, jen bytelné dřevěné lavice, které měly leccos za sebou. Ale ona s cestou příliš spěchala a neměla čas myslet na pohodlí, přestože Immaculata i Adéla tiše reptaly. Teď se jí ovšem to bytelné zařízení mohlo hodit.

Vybrala si nejméně zničenou sedačku a zapřela ji o stěnu.

„Přidrž ji, Adélo. Neboj se, já tě nešlápnu!“ dodala netrpělivě, když viděla dívčino zaváhání. „Opři se o ni! Ještě víc!“

Adéla poslušně plnila všechny příkazy a s notnou dávkou obdivu sledovala, jak si Fabiena dokáže poradit i v tak kritické situaci, jaká je potkala teď. Ona sama by nedokázala vymyslet vůbec nic, jen by se třásla strachem a čekala na pomoc.

„Přidrž to sedadlo! Pořádně!“ Fabiena se obratně odrazila od rozlomené sedačky a začala se soukat malým okénkem ve dveřích kočáru. Široké sukně a dlouhý cestovní plášť jí překážely v pohybu, a tak je s netrpělivým škubáním protáhla jako první. Její dlouhé nohy v neforemných vlněných punčochách, jaké předepisoval klášterní řád, se zakomíhaly v otvoru a pak zmizely. Kočár se přitom jen nepatrně zhoupl, ale Adéla se přesto neodvážila ani pohnout. Stála dál opřená o tenkou stěnu kabiny a naslouchala zvukům zvenčí.

„Jsme na nějakém svahu,“ slyšela Fabienin hlas. „Po silnici tu není ani stopy. Ten nemožný kočí sjel z cesty!“

„A kde je?“

„To nevím. Nikde ho nevidím. A koně taky ne. Jejich stopy vedou někam nahoru.“

Adéla slyšela, jak se Fabienin hlas vzdaluje. „Kam jdeš?“ vykřikla zoufale. „Nenechávej mě tady! Vrať se!“

„Vždyť já se vrátím. Hezky si sedni a zabal se do všech přikrývek, co najdeš!“

Fabienin hlas se vzdaloval stále víc. „A neboj se, kočár se nepřevrátí. Je zaklíněný v nějakém křoví.“

„Fabieno…“

Poryv větru vmetl do okénka další mokré sněhové vločky a zdusil všechny zvuky. Adéla naslouchala marně, zvenčí se už neozvalo nic.

Kapitola 2

Fabiena cítila, jak jí rozbředlý sníh proniká shora do bot. Nohy jí mrzly, ostrý vítr řezal do tváří a profukoval cestovním pláštěm. Po celém těle jí naskakovala husí kůže. Zoufale si přála být někde v suchu a teple, sedět u praskajícího krbu s nohama zabalenýma do kožešin… Uvědomila si, že sní s otevřenýma očima, a přinutila se k rychlejší chůzi. Kráčela po ostré hraně srázu a držela se stop vyrytých bočnicí kočáru. Byly tak hluboké, že z nich místy prosvítala černá zem.

Těsně pod vrcholem kopce narazila na tělo kočího. Zachytilo se v místech, kde ze sněhu vyčnívalo několik velkých balvanů. Protože nikde neviděla krev, domnívala se nejdřív, že muž je pouze omráčený, teprve pak si všimla nepřirozeně zvrácené hlavy. Přesto ze sebe vymáčkla přiškrcené: „Haló, slyšíte mě?“

Odpověděl jí jen vítr. Nenašla odvahu dotknout se toho nehybného těla, a tak po krátkém váhání pokračovala v cestě.

Sestru Immaculatu našla jen o několik metrů dál. V jejím případě nebyla smrt tak milosrdná jako u kočího. Sníh kolem těla byl prosáklý krví, a když Fabiena zjistila, co zůstalo z jeptiščiny tváře, prudce se odvrátila a stejně jako před chvílí Adéla začala zvracet.

Pak se vyčerpaně zhroutila do sněhu. Co teď? Okolo se rozkládala jen souvislá bílá pláň, na niž se pomalu začínal snášet soumrak. Nikde ani světélko, nikde stopa lidské přítomnosti.

Na okamžik se jí zmocnila malomyslnost. Umřeme tady, říkala si v duchu. Tohle přece nemůžeme přežít. Vždyť za chvíli bude úplná tma! Teď na začátku prosince se smráká rychle. Už začíná mrznout. A v noci…

Otřásla se a vstala. Ne, tohle ne! Jen žádnou slabost. Slabost zabíjí, říkával otec. Musí se vrátit ke kočáru a postarat se o Adélu…

Přinutila zkřehlé nohy k chůzi, ačkoli se jí zdálo, že boty nasáklé sněhem ztěžkly k neunesení a mokré okraje sukně a pláště ji táhnou dolů jako závaží.

Když cestou zpátky míjela tělo kočího, všimla si, že mu z kapsy čouhá nedopitá láhev kořalky. Zaváhala, ale pak se sehnula a láhev vytáhla. Když přičichla k obsahu, znovu se jí zvedl žaludek, ale tentokrát se přemohla. Zazátkovala láhev a schovala ji do vnitřní kapsy pláště. Pokud budou chtít s Adélou dnešní noc přežít, musí odložit dobré vychování. Když jde o život, je úplně jedno, že dáma kořalku nikdy, ale skutečně NIKDY nepije! A už vůbec ne z upatlané láhve, z níž se předtím napájel opilý kočí… Zachvěla se. Dnešní noc… Tolik spěchala, aby dnešní noci dorazila domů. Aby ještě zastihla otce naživu. Od chvíle, kdy dostala zprávu, že umírá a přeje si ji ještě vidět, jen doufala, že to není pravda. Že někdo zveličil nastydnutí nebo slabost. Otec přece nemohl umírat, byl to ten nejzdravější člověk na světě. Přede dvěma měsíci ji přijel navštívit do kláštera, smál se, vykládal o budoucnosti. Skoro s ním nemluvila, tvářila se odmítavě. Poslední roky se tak tvářila vlastně pořád. A důvod byl stále stejný – Mathilda! Nenáviděná macecha s nebesky modrýma očima, krásnou tváří a srdcem studeným jako led.

Při vzpomínce na Mathildu zaťala Fabiena zuby a prodírala se závějemi se zuřivým odhodláním. Ne, otec určitě neumírá. Zřejmě je nemocný a volá ji k sobě. Tentokrát se nenechá odehnat. Bude o něj pečovat a do kláštera se už nevrátí. Kdoví, jak o něj pečuje Mathilda, vždyť sama se kdysi vyjádřila, že nesnáší nemocné…

Vítr zesílil, foukal teď přímo proti Fabieně a vháněl jí do tváří další a další várky studeného sněhu. Stírala jej prokřehlou rukou a spolu s ním i slzy deroucí se jí do očí. Ani sama sobě nechtěla přiznat, že pláče. To ten sníh…

Naposled plakala na matčině pohřbu. Pak jí slzy vysušila zlost a nenávist, protože do jejího života vstoupila Mathilda. Poprvé přišla spolu s ostatními smutečními hosty a Fabiena ji slyšela říkat, že byly s maminkou přítelkyně. Nikdy předtím ji sice neviděla, ale přesto nepojala žádné podezření. Tehdy ještě ne. To až později, když z narážek a drobných přeřeknutí pochopila, že Mathilda matku vůbec neznala. Zato znala otce. Nejspíš dávno předtím, než ovdověl.

Netrvalo dlouho a omotala si ho kolem prstu. Brzy se v domě začala chovat jako paní. Dokonce ještě dříve, než se s ní otec oženil. Moc neotálel, jen ten povinný rok smutku, ani o týden déle.

Fabienu nikdy nenapadlo, že dokáže tolik nenávidět; do doby, než poznala Mathildu, si ani nemyslela, že by byla něčeho takového schopna. Ale když viděla, jak se otec změnil, jak je svou novou mladou ženou okouzlen, přála jí všechno nejhorší. Chovala se k ní s opovržením a nijak nezakrývala svou nenávist. Mathilda to přijímala trpně a Fabiena měla na nějakou dobu opojný pocit vítězství. Samozřejmě to bylo úplně jinak. Vůbec si neuvědomila, že ji Mathilda obratně manévruje přesně tam, kde ji chce mít. Pochopila to až v okamžiku, kdy si ji otec zavolal do pracovny a oznámil jí, že se po zralé úvaze rozhodl poslat ji do známého ústavu pro další vzdělávání dívek z lepších rodin.

Fabienu to tehdy ohromilo. „Já nikam nechci. Když jsem se vrátila z klášterní školy, maminka mi slíbila, že už nikdy do žádného ústavu nemusím. Jsem dospělá!“

„Je ti patnáct.“

„Šestnáct!“

„Necelých.“

Tehdy Fabiena udělala chybu a odhodila veškerou opatrnost. „To ona, že? Ona vás přiměla, abyste mě poslal pryč z domova!“

„Pokud tím míníš svou nevlastní matku, nepostěžovala si na tebe ani slovem, ale viděl jsem na vlastní oči, jak nepatřičně se k ní chováš!“

„Nechci do žádného ústavu!“

„Už je rozhodnuto!“

Odjela z domu za pouhé tři dny! Otec se po celou dobu choval co nejvlídněji, ale ona se zatvrdila a nepromluvila s ním ani slovo. Jeho jednání brala jako zradu. Tu nejhorší. Na sobě i na maminčině památce.

Vyprovázeli ji ke kočáru oba, otec se tvářil dost nejistě, skoro to vypadalo, jako by svého rozhodnutí dodatečně litoval. Jako by při posledním kroku zaváhal…

To Mathilda vydržela hrát svou roli až do konce. Přesně do okamžiku, kdy Fabiena nastoupila do vozu. Teprve pak jí sklouzla maska všeodpouštějící dokonalosti a na tváři mladé ženy se objevil vítězoslavný úsměv, který jasně říkal: Vidíš, ty husičko, se mnou nemůžeš soupeřit! Tvé dětské naschvály mi jen posloužily. JÁ jsem ta, která zůstává a bude tu paní!

Ten úsměv Fabienu pronásledoval celé dlouhé měsíce. Vídávala ho ve snech a pokaždé se budila s myšlenkou: Takhle to přece nemůže skončit! Já nad ní musím zvítězit. Otec nakonec pozná, co je zač. Zapudí ji a mě povolá zpátky. Zpátky…

Fabiena sebou prudce trhla a otevřela oči. Proboha! Vůbec si neuvědomila, že sedí ve sněhu a sní. Teď za žádnou cenu nesmí usnout! Musí se vrátit ke kočáru, který skýtá alespoň jakés takés útočiště. A až tam dojde, rozhodne se, co dál.

S námahou se postavila na prokřehlé nohy, chvíli váhala, ale pak vytáhla kočího láhev, důkladně cípem pláště otřela hrdlo a napila se. Jícnem jí proletěl oheň. Rozkašlala se a do očí jí vhrkly slzy. Přemohla se a lokla si ještě jednou. Pak láhev zase uložila a vydala se směrem, kde nechala kočár s vyděšenou Adélou.

Plahočila se vysokým sněhem s tváří skloněnou před ostrým mrazivým větrem, oči přibité k zemi, neboť se bála, že v houstnoucím šeru mine okraj srázu a zřítí se dolů. Přesto po chvíli zakopla o kameny skryté pod sněhem a bolestivě dopadla na všechny čtyři. Zkusila vstát, ale zamotala se do sukně ztěžklé sněhem a znovu upadla. Se zoufalstvím pohlédla směrem ke kočáru a v tom okamžiku spatřila, jak se na horizontu vynořili z hustého šera dva jezdci. Ten pohled jí rázem dodal sílu. Vztyčila se, mávala rukama a křičela. Neviděli ji, vítr odnášel slova od úst a křoví lemující sráz ji zakrývalo jejich zrakům. Ale mířili přímo ke kočáru a Fabiena s úlevou myslela na to, že za chviličku najdou Adélu a ta jim řekne, že tu není sama.

Přidala do kroku, teď už skoro běžela, už dokonce viděla tmavý stín převrženého kočáru a vedle něj dvě postavy. Jedna z nich se právě vyhoupla nahoru, sklonila se k dvířkům a čímsi mávala nad hlavou. O vteřinu později dolehl k Fabieně srdcervoucí výkřik. Byl tlumený větrem a vzdáleností, a tak si v první chvíli ani neuvědomila, že hlas patří Adéle. Setrvačností udělala ještě několik kroků, ale další děsivý výkřik ji přibil k zemi. Ze svého místa viděla, jak se na kočár vyhoupla i druhá postava a spustila se okénkem dovnitř. Ozval se ještě jeden výkřik přervaný v půli a pak už nad zasněženou krajinou hvízdal jenom vítr.

Pud sebezáchovy přitiskl Fabienu do sněhu, hrůza jí zamkla ústa. Mozek se zdráhal uvěřit tomu, co právě viděla. To přece nemohla být pravda! Ti dva jezdci, v nichž ještě před chvílí spatřovala záchranu, přece nemohli ublížit Adéle! Přece ji nemohli… zabít.

Přinutila se zvednout hlavu. Ne moc, jenom tolik, aby dohlédla ke kočáru. To, co spatřila, ji naplnilo hrůzou. Jezdci už byli opět v sedle. Chvíli se o něčem dohadovali a pak vyrazili přímo k ní. Strach o život jí dodal sílu. Plazila se, jak nejrychleji dovedla, rovnou ke keřům, které před malou chvílí minula. Taktak se vyhnula mrtvole kočího, ruku si přitom zranila o kámen vyčnívající ze země u jeho hlavy. Vzápětí se s ní utrhla závěj kryjící vršek srázu a ona se začala kutálet dolů. Zoufale se snažila zachytit rukama něčeho, co by zbrzdilo její pád. Když se jí podařilo nahmátnout jakousi větev, vděčně ji popadla, nedbajíc na to, že jí trny propíchly kůži. Pevně ji obemkla oběma rukama a přitáhla co nejblíže k sobě. Nic víc nestačila. Už byli tady. Slyšela frkání koní a dva dohadující se hlasy. „Někde tu přece musí bejt! Řek, že na nás počká!“

„Měl čekat u kočárru!“ odpověděl druhý a er se mu zrádně vzpříčilo v ústech. Napadlo ji, že ten hlas by poznala kdykoli. Hrubý hlas s drnčícím er zařezávajícím se do uší.

„Jó, ten už toho napovídal, ale já ti říkal, že na Jeronýma není spolehnutí. Kdo ví, kde ho teď budeme hledat!“

Pochopila, že se baví o mrtvém kočím.

„Už se s tím nemusíš namáhat,“ řekl ten první přidušeně. „Prrávě jsem ho našel tady v tý závěji. Je po něm!“

„V tom případě jedem! Práci jsme odvedli, tak radši zmizíme. Než nás tu někdo uvidí!“

„Uklidni se! Jsme daleko od cesty. Jerroným slíbil, že zaveze kočárr na liduprrázdný místo, a svůj slib splnil. Liduprrázdnější krrajinu si ani nedokážu představit.“

„Já bych stejně radši co nejrychlejc zmizel!“

„Jo, ty jo. A peníze bys tu nechal!“

„Peníze?“

„Jerronýmův podíl! Dostal zaplaceno stejně jako my. Přece to tady nenecháme!“

Fabiena těsně nad sebou slyšela šustivé zvuky a namáhavé supění, jak jeden z jezdců obracel mrtvolu kočího a prohledával jí kapsy. Přála si být neviditelná, a tak ležela ztuhlá a nehybná, s tváří zabořenou do rukávu, který ve sněhu rychle namrzal. Prsty obemknuté kolem větve jí zmrtvěly. Pokoušela se modlit, ale důvěrně známá slova se jí najednou pletla.

„Mám to,“ řekl ráčkující muž spokojeně. „Můžeme vypadnout.“

„Ta holka v kočáře,“ ozval se přiškrceně druhý. „Myslíš si, že je opravdu mrtvá?“

„Na to se spolehni. Urrčitě jí stačila už ta prrvní rrána. Tu drruhou jsem přidal jen prro jistotu. Měla hlavu na kaši. No no, snad se ti nedělá šoufl? Nebo ji snad chceš litovat? Na to už je trrochu pozdě.“

„Tuhle práci,“ ozval se zase druhý, „jsme vůbec neměli brát!“

„Ale jdi, měla to bejt snadná záležitost. Holka se vrrací domů z klášterra. Kočárr má nehodu, sjede z cesty, převrrátí se a holka se zabije. Stává se to každou chvíli. Nebejt toho sněhu, kočárr by se skulil ze srrázu až dolů a dotyčná by byla na maděrru i tak. Když se náhoda nepovedla, museli jsme jí trrochu pomoct klackem. Jako bys to dělal poprrvé!“

„Byla to úplně mladá holka.“

„No a co, svět je plnej mladejch holek. O jednu míň nebo víc! Ale ty začínáš bejt nějakej měkkosrrdcatej!“

To poslední zaráčkování utnulo hovor nad Fabieninou hlavou, ale ona ležela bez hnutí i potom, co se frkání koní a dusot kopyt rozplynuly ve tmě. Ochromovala ji hrůza z toho, co vyslechla. Čekali na mě, říkala si v duchu. Věděli, že se budu vracet domů, ale netušili, že nejedu sama. Sestra Immaculata s Adélou umřely kvůli mně! Adélu utloukli klackem! Ježíšikriste! Místo mě! Někdo si u nich objednal tuhle PRÁCI! Kdo mohl udělat něco takového? Kdo věděl, že právě dnes pojedu domů… Vtíralo se jí jediné jméno, ale mozek se je zdráhal přijmout. Přestože Mathildu podezírala ze všemožných špatností, objednávka vraždy byla něčím tak obludným a zvráceným, že tomu nemohla uvěřit.

Trvalo dlouho, než byla schopna vydrápat se po srázu nahoru. Sotva se držela na nohou, ale přesto se, poháněna zoufalým odhodláním, vydala mrazivou nocí pryč. Na opačnou stranu, než zmizeli jezdci. Pryč od převráceného kočáru, pryč od hrůzy, kterou skrýval ve svých útrobách. Pryč!

Table of Contents

copyright

titul

ČÁST PRVNÍ

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2