Otec Jeroným se narodil 17. července 1907 na ostrově Rhodu. Po smrti matky se ještě jako malý chlapec vrátil s otcem a sourozenci do Švýcarska. Začal chodit do školy v Lausanne, vystudoval gymnázium Saint-Michel ve Fribourgu a později mezinárodní zemědělskou školu v Grangeneuve, kde získal titul zemědělského inženýra. Ve svých dvaceti jedna letech vstoupil do trapistického kláštera Sept-Fons ve střední Francii. Stal se chórovým bratrem. Své slavné sliby složil 6. května 1934 a o dva roky později byl vysvěcen na kněze. V roce 1938 mu byl svěřen úkol sekretáře kláštera, kterým zůstal po celý život. Ve stejné době byl pověřen výukou filosofie. Žádná z těchto činností jej neodvedla od manuální práce. Po dlouhá léta pracoval v klášterním sadu. Své práci rozuměl a dělal ji rád. V roce 1967 ho nemoc načas připoutala na lůžko. Už v roce 1969 se však vrátil ke všem svým zaměstnáním, a především k dlouhým hodinám modlitby v kostele před Nejsvětější svátostí. Otec Jeroným zemřel náhle 29. ledna 1985.

Edice Delfín

Svazek stý šedesátý čtvrtý

Triáda

Otec Jeroným

Žít, žít

Otec Jeroným

Žít, žít

Triáda

Přeložil Oldřich Selucký

© Abbaye de Sept-Fons, 2016

© Nakladatelství Triáda, 2016, 2017

Translation © Oldřich Selucký, 2016

ISBN 978-80-7474-174-6

ISBN (pdf) 978-80-7474-200-2

ISBN (epub) 978-80-7474-201-9

ISBN (mobi) 978-80-7474-202-6

Předmluva

Publikovat následující texty otce Jeronýma představuje značné riziko. Jistě se najdou kritikové, kteří je označí za škodlivé, zastaralé, možná i sentimentální. Omyl.

Všichni voláme po obnově církve a křesťanského života, a zatím se zdá, že marně. Přitom cesta k ní vede jen skrze vnitřní obnovu kněze, jež se málo zavděčuje módním trendům a vyrůstá z důrazu na každodenní slavení eucharistické oběti a z úcty k Nejsvětější svátosti.

Tyto texty jsou vybrány ze soukromé korespondence otce Jeronýma určené mladému mnichovi, který se připravoval na kněžství. Ve skutečnosti mají obecnější význam. Ukazují totiž, jak úzce je mnišský život spjat s kněžským, a že v kněžském povolání zní mnišská struna.

Kéž by se každý kněz při slavení mše svaté v hloubi srdce ztotožnil s touto modlitbou:

„Věřím, že eucharistická oběť, kterou slavím, ti vzdává, Bože, chválu a slávu, jež ti náleží, že přináší spásu světu, to znamená každému člověku, a posvěcuje mne, obyčejného křesťana, navzdory mým nespočetným hříchům, urážkám a opomenutím.“

V tom spočívá specifické povolání kněze, takový má být duch obnovy a její podoba.

Tento konsistentní postoj kněze nikterak neuzavírá. Naopak, otevírá ho a učí úctě ke všem pokřtěným křesťanům, ke všem věřícím, ke všem, kteří hledají Pravdu.

Otec M.-Mikuláš,

21. listopadu 2015,

v den památky zasvěcení Panny Marie v Jeruzalémě.

Koho Pán povolává ke kněžství?

Mimořádně aktivní jedince, jež si volí pro jejich velkou výkonnost? V tom případě si ovšem nevybral zrovna nejlépe. Na kněze vysvětil jedenáct svých učedníků a o většině z nich se neví, jestli vůbec někde působili a čeho dosáhli.

Bylo tomu jinak. Pán svěřil kněžství několika mužům, kteří chodili s ním, přilnuli k němu a zůstali mu věrní. Rozhodli se sdílet jeho život a navzájem si rozuměli jen proto, že ho každý z nich z celého srdce miloval: „A vy jste ti, kdo se mnou vytrvali.“ (Lk 22,28)1

1 Text, který otec Jeroným věnoval bratru Mikulášovi v den jeho kněžského svěcení, 3. června 1979.

Table of Contents

Předmluva

Koho Pán povolává ke kněžství?

Dvě úvahy o kněžství

Žít, žít