Michal Liščák

Denník operátora radaru

Text © 2017 by Michal Liščák

Cover design © 2017 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2017 by Ikar

Táto kniha vyšla s láskavým prispením Ing. Jozefa Santu.

Táto kniha vyšla s láskavým prispením KONŠTRUKTA-TireTech, a. s.

ISBN 978-80-551-5479-4

Nedávno sa mi podarilo stretnutie s Eugenom, aby sme si zaspomínali na naše spoločné rajóny pri prvej batérii a na naše naháňanie vzdušných cieľov na obrazovkách radaru.

Po vojenčine sa naše cesty rozišli nadobro, v kontakte sme neboli dlhé roky, lebo Eugen sa v Martine živil podnikaním v zlatníctve a ja zase za rysovacou doskou ako konštruktér – projektant v Trenčíne. Napriek tomu sme si nezávideli svoje profesie (on moju určite nie), dôležitejšie boli naše spomienky na chvíle veselé i menej veselé (tých prvých bolo omnoho viac).

Prekvapilo nás, že sme si pri nich na niektoré mená nemohli spomenúť, lebo už veľa rôčkov ubehlo od našich šantení v uniformách. Pamäť človeka už je taká, niečo sa v nej udrží a niečo sa vytratí. Istejší je papier, čo naň raz napíšeš, to je večné. Pri tejto príležitosti som si spomenul na svoj denník, čo som si písal na vojne. Keď sa mi ho podarilo nájsť v jednej debničke na povale, zistil som, aký je to vzácny dokument doby, v ktorom sú aj mená v našich pamätiach už vyhasnuté. Denník sa začína dátumom: 28. október 1955.

M. L.

PRVÁ KAPITOLA

28.  október 1955

V civilnom živote medzi pospolitým ľudom sa mládencom, ktorí rukujú na vojnu, nadáva všelijako: ucháni, bažanti, branci, ale aj regrúti. Že by som sa na deň, keď budem rukovať, nejako tešil, nemôžem povedať, skôr som mal obavy a či pocit akejsi neistoty, lebo na povolávacom rozkaze nebolo napísané, kam mám narukovať. Keby to boli napísali, bol by som spokojnejší.

Žilina sa so svojimi regrútmi rozlúčila dôstojne. V odpoludňajších hodinách nám v klube Sloveny pripravili kultúrny program. (Najviac nás pobavil ľudový rozprávač.) Tam sa nám predstavil aj vedúci, ktorý zodpovedal za našu prepravu do kasární. Bol to kapitán, chlapisko ako jedľa. Dôrazne všetkých žiadal, aby sa čo najviac zdržali pitia alkoholických nápojov. Mal obavy, aby cestou nedošlo k nešťastiu.

Z klubu sme išli už v trojstupe – ale ešte civilným krokom – na Námestie Dukla. Vôkol plno ľudí. Zdalo sa, akoby celá Žilina žila našou rozlúčkou. Vyparádená a jasajúca (len zopár žien si oči utieralo šatôčkou). Z tribúny sa s nami rozlúčili predstavitelia mesta a pohli sme sa k nádražiu.

Už sa zvečerievalo, keď sa pod farským kostolom sprievod náhle zastavil. Ako gejzír s rachotom vytryskol mohutný ohňostroj a z výšin nám zamával na šťastnú cestu rôznymi farbami.

Myslel som si, že už je všetko na konci, len nastúpiť do pristaveného rýchlika a hajdy do noci v neznáme kraje. Lenže na nádraží sa tiesnili davy starých i mladých, ktorí opojení rozlúčkovou eufóriou zvierali medzi sebou mnohých regrútov, objímali ich, hladkali a utešovali. Najviac zamestnaný bol náš vedúci kapitán, behal od vagóna k vagónu a dokola opakoval Nastupovať, Nastupovať! Lúčenie podaktorých nebralo konca. Keď výpravca konečne zamával zeleným svetlom, z rýchlika zahrmelo také Hurááá, že dychovka na peróne úplne zanikla. V oknách hlava na hlave, každý chcel ešte naposledy svojim blízkym zamávať, rozlúčiť sa. Bolo to úžasné, také niečo som ešte nezažil. Utíchli sme, až keď posledný vagón opustil nástupište. Po náročnom dni sa väčšina z nás príliš rýchlo poddala uspávanke rytmu rýchlikových kolies. Únava postupne utíšila aj tých najvytrvalejších, ktorí sa dosť hlasito lúčili s civilným životom.

Okolo polnoci sa podaktorí začali prebúdzať s vyschnutým hrdlom, ústa otvárali ako ryba na suchu a šomrali, že v súprave nie je jedálenský vozeň. Atmosféra sa už zdala dosť kritická, keď sa vo dverách objavil usmievavý desiatnik s kanvou plnou čaju.

Bolo už ráno po ôsmej, keď nočný čajový záchranca otvoril dvere a nahlas zavolal: „Vstávať, vystupuje sa!“

Z vykúreného rýchlika sa dvakrát nikomu nechcelo, ešte poloospalí sme sa napokon zoradili vedľa staničnej budovy s nápisom Jaroměř. Regrút sem, regrút tam, drkotalo to so mnou aj od zimy, aj od vzrušenia. Kapitán nás okamžite začal spočítavať (z vlaku, našťastie, nevypadol nik), a keď dokončil, s úľavou si vydýchol. Potom vysypal zo seba dosť dlhý zoznam mien. Moje meno som nepočul. Ktorých vymenoval, vrátili sa späť do rýchlika a pokračovali v ceste nám do neznáma. Čo sme ostali, naložili nás do vyblýskaných stojedenástok a uháňali s nami, akoby nás nebodaj ukradli. V tej chvíli nebolo na korbe do spevu nikomu. Po pár minútach jazdy sa náhle z dlhého radu kasárenských okien ozvalo veselé Hurááá, bažanti idú!

Mazáci nám ako vo vytržení mávali čapicami a opaskami. Spod plachiet sme pozoskakovali už na kasárenskom dvore, ovenčenom vysokými múrmi s namaľovanými figúrami a terčmi. Nebolo času sa lepšie poobzerať, hneď nás šikovali do jedálne.

Všetka česť, aké prekvapenie pre nás prichystali. Na dlhých stoloch vyrovnaná šóra tanierov a mís plných rezňov, zemiakového šalátu, masla, syrov, chleba, rožkov, kakaa, polievky, a hneď nás núkali len jesť a jesť, aby sme sa po dlhej ceste nasýtili a občerstvili. Jedol som, koľko sa mi dalo, ale taký reznisko cez celý tanier som nezvládol ani napriek tomu, že na náprotivnej stene visel nápis JEZ, KOLIK SNÍŠ, ALE NEPLÝTVEJ! Kto by si čo len pomyslel, že nás v kasárňach uvítajú takouto parádnou hostinou vo vyzdobenej jedálni. Buď im srdečná vďaka.

Ešte v jedálni nás rozdelili do čiat a družstiev. Mňa zaradili do prvej čaty tretieho družstva. Z jedálne si nás odviedli desiatnici, ktorým boli družstvá pridelené. Vyšli sme na prvé poschodie, vpravo i vľavo dlhá betónová chodba. Prvá čata zahla doprava, mladý poručík (jej veliteľ) otvoril dvere a v poradí družstiev sme vstúpili do vyzdobenej miestnosti. Po stranách za stolmi sedeli vojaci i dôstojníci, každý držal v ruke pero, a čo od nás vymámili, to starostlivo zaznamenali. Na konci tejto procedúry nás očakávali štyria holiči v civile. Tým to išlo jedna báseň. Nechceli od nás žiadne mená, žiadne dáta, len čo som si sadol na stoličku, už od bzučiacej mašinky odpadávali chumáče vlasov. Nakoniec mi trikrát štuchol pichľavou kefkou za krk a zavolal – Ďalší!

Takto pekne ostrihaných nás odviedli do skladu plného výstroja a naftalínu. Pri prvom regáli každému pred nohy pohodili stanový dielec a skladník doň bleskovo nahádzal spodnú bielizeň, košeľu a oblek. Mne určili veľkosť obleku 3A. Obďaleč stojaci kapitán sa ma opýtal:

„Akej veľkosti máte civilné topánky?“

„Štyridsaťdvojky,“ odpovedal som.

„Deväť bé,“ dal pokyn skladníkovi a v okamihu dopadli do celty novučičké kožené čižmy.

Poručík s veliteľmi družstiev nás potom odviedli na dvor a s batôžkami sme povyskakovali na autá. Kúsok za mestom, pri nízkej budove, sme sa zoradili podľa družstiev, poručík nám kázal vyzliecť sa úplne donaha, civil odložiť a šup pod sprchy. O chvíľu celú čatu naháčov pod štyrmi radmi spŕch halila hustá horúca para.

Po tomto výdatnom kúpeli sme sa už obliekli do vojenského habitu. Ďaleko najhoršie to bolo s onucami. V civile neznámy pojem, a tu razom bez nácviku omotať nohu tak, aby do čižmy vkĺzla a onuca sa z nohy nezošmykla. Stalo sa, že podaktorým noha do čižmy nie a nie. Kapitán každému veľkosť neuhádol, desiatnici museli pomáhať pri vzájomnej výmene čižiem. Keď sme si napokon pozapínali háčiky pod krkom, na čerstvých ježkov nasadili čiapky, poručík so širokým úsmevom významne povedal:

„Tak, a teraz sú z vás vojaci.“

Mal pravdu, ale aj tak nebolo jednoduché spoznať jeden druhého, lebo táto metamorfóza z pestrofarebného civilu do jednofarebného, od hlavy až po päty zakukleného kaki obalu prekvapujúco sťažovala na prvý pohľad poznať aj svojho kamaráta. Bola pritom aspoň kopa srandy, každý sa bavil na účet toho druhého. (Asi platí pravda odveká, že šaty robia človeka.)

Civilné ošatenie sme si museli pekne poskladať, prišpendliť naň adresu a najmenej na dva rôčky sa s ním rozlúčiť. Pred budovou čakali s batôžkami na sprchy už ďalšie skupinky ostrihaných hláv.

Konečne náš veliteľ čaty otvoril dvere s nápisom světnice mužstva. Po stranách dlhočiznej izby nás uvítali železné poschodové postele, vyrovnané ako podľa špagáta, vzorne ustlané, jedna ako druhá. Na každej posteli spočíval vysoký komín osobných vecí vojaka, ukončený na vrchu lesknúcou sa prilbou. Keď desiatnici určili pre svoje družstvá a jednotlivcov postele, poručík prikázal skontrolovať si veci podľa priloženého zoznamu, keďže od tejto chvíle zodpovedá za ne každý sám. Potom nás zaviedli do šatne, kde každý dostal zelenú skrinku aj s kľúčikom, a všetky položky, čo boli na posteli, bolo treba pekne do nej poukladať. Jeden desiatnik nám to na ukážku predviedol. Ale iba raz. Aj keď na pohľad sa to zdalo jednoduché, skutočnosť bola zložitejšia, lebo toľko vecí, počnúc ihlou, kefkou na zuby, pastou, mydlom, zrkadlom, uterákmi, spodnou bielizňou, košeľami, kefami na topánky, krémom a už spomínanou prilbou, to všetko vtesnať úhľadne do malého priestoru nebolo jednoduché.

Keď sme boli s ukladaním ako-tak hotoví, veliteľ celého prijímača prišiel na izbu, postavil sa pred dlhý stôl (doniesli ho medzi postele počas ukladania skriniek) a celkom vážne začal:

„O čo ide, vojaci. Iba pred niekoľkými hodinami ste prišli z domova. Mamičky vás nabalili, aby ste na vojne nemali hlad. Ale verte,“ pokračoval a pohľadom po nás kĺzal, „mám bohaté skúsenosti s nováčikmi. Pretože sa v našej kuchyni vždy dosť nasýtili, po niekoľkých dňoch sa odpadové koše začali plniť plesnivým mäsom, salámou alebo koláčmi. Preto vás žiadam, aby ste potraviny podliehajúce skaze dali na tento stôl. Prístup k nemu bude mať každý a budem rád, keď sa to do večera minie. Ak dovolíte, pozvem aj druhý ročník. Súhlasíte?“

„Súhlasíme,“ zaznelo takmer zborovo.

„Ale ešte jednu dôležitú vec, mládenci,“ pokračoval nadporučík. „Nováčikovia si okrem potravín nosia aj liehoviny. V kasárňach požívať alkohol je prísne zakázané, preto vás prosím, kto má nejakú fľašu alkoholu, nech ju donesie na tento stôl.“

Keď sa nadporučík asi o pol hodiny vrátil do izby, na stole už bolo šesť pollitroviek a veľká kopa sladkostí, za ktoré by sa nemusel hanbiť žiaden profesionálny cukrár. Šikovné ruky našich drahých mamičiek vykúzlili pre svojich synáčikov nevídané maškrty. Trvanlivá saláma a údené oštiepky, čie boli, mohli si zobrať naspäť, a čo ostalo na stole, bolo prístupné pre všetkých. Fľaše s alkoholom zmizli v rukách desiatnikov a od nadporučíka dostali príkaz okamžite ich znehodnotiť. (Bolo počuť aj šomranie, či to nie je škoda.) Poobede nás čakalo ďalšie prekvapenie – dvojhodinový spánok. Tvrdý slamník mi nevadil, ale podhlavník nestojí za nič, lebo tvrdá slama v ňom šuští, praská a nepríjemne pichá. Asi po hodine z nás začali velitelia družstiev sťahovať deky a až do samej večere sme museli postele rozhadzovať a znova ustielať. Bolo to nakoniec zábavné, lebo mi to pripomínalo úsilie malých detí postaviť si z piesku nádherný tunel a potom si na ňom zatancovať. Jedinou nevýhodou bolo, že v úzkej uličke medzi posteľami nás bolo akosi priveľa…

Večera dnes vôbec nemusela byť, žalúdky sme mali plné sladkostí. Po večeri nás čakala posledná úloha dňa: v politickovýchovnej miestnosti nám robili prednášku o vojenskom tajomstve, čo môžeme a čo nie písať v listoch. Nadiktovali nám aj adresu, a hneď sme mohli písať listy alebo pohľadnice. Tie sme si nakúpili na prízemí v Arme, kde nás s úsmevom privítala sympatická pani slovami: „A jej, noví hoši, pěkne vítám.“

Z dlhej fronty „nových hošíkov“ bola celá bez seba, lebo sme mali ešte plné peňaženky. Prehliadnuť sa nedal na stene zavesený plagát, na ktorom je tučným písmom napísané: KOUPÍŠ VŠECHNO V ARMĚ, Z DOMU AŤ TI NEPOSÍLAJÍ NIC. „Jenom peníze,“ dopísal niekto perom.

Takto sa zo mňa za jediný deň stal z regrúta hrdý obranca vlasti, ktorý sa po rušnom dni už teší na svoju prvú nôcku ďaleko od domova.

29. október

Pestrý kaleidoskop včerajších zážitkov ma po večierke pod dekou uspal veľmi rýchlo. Zobudil som sa až na prenikavý hvizd píšťalky a hlasitého výkriku – Budíííček!!! Rozcvička bola bez košieľ, väčšinou sme behali dokola po dvore (pol hodiny sa mi vidí zbytočne dlhý čas), ku koncu som už sotva preplietal nohami.

Po rozcvičke bol nástup na rajóny. Ja som mal s Jožom Magerčiakom čiarku v rubrike učebňa. (Rozdeľovník rajónov museli robiť asi v noci.) Rajón to bol ľahučký, stačilo pokropiť podlahu, pobehať metlou, utrieť prach a službe sme hlásili hotovo. Tá ho prevzala bez pripomienok. Len čo sme stačili ustlať postele a umyť sa, služba hlásila nástup na prehliadku. Na chodbe nás zoradili do dvojradu a velitelia družstiev si každého div nie lupou začali obzerať zo všetkých strán. Niektorí sa museli švihom oholiť a ja stihnúť prišiť gombík na zadnom vrecku nohavíc. Do raňajok sme to postíhali. Na raňajky nás čakala gulášová polievka, maslo, syry, džem, káva, chlieb a plno rožkov. S radosťou konštatujem, že také bohaté raňajky som v civile nemal nikdy.

Páči sa mi, ako sa všetky nástupy začínajú na minútu. Aj rozvod do zamestnania. Pred zoradené čaty na priestrannom dvore kasární predstúpil veliteľ útvaru a náčelník štábu mu podal hlásenie. Veliteľ sa potom otočil k nám a povedal:

„Nazdar, súdruhovia.“

„Zdar, súdruh podplukovník,“ zahučalo.

Veliteľ pluku nás oficiálne uvítal a predstavil nám priamych náčelníkov z veliteľstva štábu. Jeho náčelník (kapitán Šanoba) si potom zobral intendančného náčelníka v hodnosti nadporučíka a nečakane si začal prezerať oblečenie nováčikov. Keď zbadal nejakú chybu na výstroji, nariadil nadporučíkovi okamžitú výmenu. Keď pristúpil ku mne, všimol si malú dierku nad pravým náprsným vreckom blúzy. (Ja som o nej vôbec nevedel.)

„Ako sa voláte?“ spýtal sa ma.

„Vojak Liščák,“ odpovedal som, očakávajúc, čo vlastne odo mňa chce.

„Vojak Liščák, viete, čo je to za dierku na vašej blúze?“

„Neviem, súdruh kapitán.“

„Môžete byť hrdý na svoju blúzu,“ povedal, dívajúc sa mi do očí, „pred vami ju nosil držiteľ odznaku VZORNÝ VOJAK, čoho je dôkazom táto dierka. Snažte sa ísť aj vy v šľapajach svojho predchodcu.“

Celé doobedie sme sa hrali na vojačikov. Dve hodiny sme sa učili zdraviť a dve hodiny šliapať poradový krok. (Poradová už mi liezla na nervy, lebo tvrdé údery nôh o betón sa prenášali až kdesi do mozgu a čapice pritom na holých lebkách divoko podskakovali.) Ku koncu poradovej sa prišiel na nás pozrieť aj veliteľ prijímača, nadporučík Kříž. Spokojný s nami priveľmi nebol, preto nám predviedol ukážkový poradový krok so zdravením. Závidel som mu jeho štíhle dôstojnícke čižmičky, v ktorých pohodlne dokázal našponovať špičku s podpätkom do jednej roviny, čo sa nám v tvrdých „pollitrákoch“ nedarilo. Na samý koniec tejto usilovnej maršparády nám nadporučík s neskrývanou radosťou oznámil, že od tejto chvíle sme povinní zdraviť každého od slobodníka hore. V kasárňach aj s poradovým krokom, mimo kasární bez neho.

Poobede nás veliteľ čaty zobral na péveesku nacvičovať pochodové pesničky. Na požiadanie poručíka, kto by sa ujal taktovky pri nácviku spevu, prihlásil sa vojak Stacho. Najlepšie sa nám nôtila: „Podaj mi, dievčina, rúčku na rozlúčku.“ Kto nevedel slová, napísal si ich, a už sa veselo trénovalo. Generálku sme s nedočkavosťou išli vyskúšať za pochodu na dvor. Spev privábil aj veliteľa prijímača. Asi bol v dobrej nálade, lebo nás (prvú čatu) za predvedenú pochodovú pesničku pochválil. Navyše nám prisľúbil, že zajtra nás za ňu pustí do mesta na spoločnú vychádzku.

30. október

Pre prvú čatu bol dnes budíček už o piatej a bez rozcvičky, pretože sme dostali nanajvýš aktuálnu úlohu – škrabať k obedu zemiaky. Štyri vysoké nádoby kopcom naložených zemiakov nás vítali s otvorenou náručou (škrabka na zemiaky sa smutne túlila pri stene so spáleným motorom). Než ostatné čaty dokončili na dvore rozcvičku, my sme boli so zemiakmi hotoví, za čo sme dostali od kuchára nečakanú pochvalu.

Veliteľ prijímača včerajší sľub dodržal a na vychádzku do mesta prvú čatu pustil.

Každé družstvo bolo pod vedením svojho veliteľa samostatné. Desiatnik Mládek, veliteľ tretieho družstva, dokázal aj na dnešnej vychádzke, že vie byť nielen dobrým veliteľom, ale aj dobrým a príjemným spoločníkom. Jeho zásluhou bola vychádzka vďačným osviežením.

Prispela k tomu aj slnkom zaliata posledná októbrová nedeľa. Do parku vylákala na promenádu tucty ľudí. S nádychom nostalgie som vnímal túto mozaiku civilných oblekov, ako aj popadaného lístia po šírom okolí, pripomínajúceho mi kus domova.

Desiatnik Mládek očividne chcel, aby nás počas prechádzky zabavil troškou histórie mesta, do ktorého sme pred dvoma dňami narukovali. Povedal, že naše kasárne sa nachádzajú v Josefove, čo je veľká časť mesta Jaroměřa, preto sa v poslednom čase píše aj ako Jaroměř II. Práve v Josefove sídlia vojenské posádky, je v ňom aj veliteľstvo divízie v tzv. štvorcákoch, poddôstojnícka škola aj veľká posádková nemocnica. Josefov vraj dal postaviť ešte pruský kráľ Bedřich Veľký a za cisára Jozefa II. bol najväčšou nedobytnou pevnosťou v strednej Európe. V pevnosti je vybudovaných 60 km chodieb s 19-tisíc dvermi. Pevnosti, ktorým sa teraz hovorí „šance“, sú už dávno zarastené stromami. Desiatnik nám prisľúbil, že do chodieb, ktoré nie sú zasypané, sa pôjdeme niekedy pozrieť. Kasárne, kde bývame, sú tiež z doby Márie Terézie a hovorí sa im „turecké“.

Mesto má s vojakmi skúsenosti na rozdávanie. Nečudujem sa, že si nás, vojačikov, civili takmer nevšímali.

„A keď,“ pousmial sa desiatnik Mládek, „tak je to dôstojník v civile alebo malé deti žobrajúce o ligotavý odznak.“ Na záver nás oboznámil ešte s jednou zaujímavosťou. Hneď vedľa našich „tureckých“ kasární je hotel Veselý. Vraj už Jirásek vo svojom románe F. L. Věk spomína známeho „tlusťocha“, hostinského Martina Veselého, ktorý vážil 365 libier, čo je v kilách asi polovička. Jeho meno ostalo preto zvečnené dodnes.

Po nádhernej prechádzke historickým Josefovom nás desiatnik zaviedol do hostinca Na Blahobytě, stojacom na odľahlom konci mesta. (Tam si vraj najradšej chodí odpočinúť.) Starý krčmár k nám bol veľmi úslužný. Pivko každému dobre padlo a niektorí si dali ešte niečo navyše.

Po návrate do kasární naše družstvo čakala studená večera. Povznesenú náladu dnešného dňa ešte umocnilo osobné voľno až do samej večierky. Na péveeske (politickovýchovná světnice) sú stoly obsadené, píšu sa listy a denníky.

31. október

Dnes som mal najdôležitejší rajón v kasárňach, preto naň služba dozerala príliš úzkostlivo, majúc zrejme na pamäti: podľa záchoda poznáš kultúru národa. Časť záchodov je ešte pôvodných so stúpačkami a časť už s modernými splachovacími misami. Tie prvé sú na čistenie praktickejšie (stačí ich spláchnuť prúdom vody), tie moderné už menej, najmä keď si ich niekto spletie s tými prvými a na sedaciu dosku sa postaví nohami…

Po rannom rozvode do zamestnania odpochodoval celý prijímač za mesto na priestranné cvičisko (je to vlastne udupaná lúka s rôznymi zákopmi a prekážkovou dráhou), kde všetky čaty nacvičovali poradovú a obraty na mieste. Do jednoliateho pohybu nôh ešte máme čo doháňať, ale už sa na to dá s prižmúreným okom pozerať.

Doobeda sme ešte stihli v učebni teóriu streleckej prípravy. Mladý sympatický poručík nám kreslil na tabuľu balistiku strely a vysvetlil, čo je uhol námerný, výstrelný, uhol zdvihu a podobne. Aj činnosť samopalu vzor 25 a jeho konštrukciu nám poprezradzoval. So zatajeným dychom sme sledovali, keď svojimi odborne nacvičenými pohybmi ukazoval, ako rýchlo sa dá rozobrať a zložiť. Keď sme boli v najlepšom, vyrušil nás dozorný batérie. Pred dvere sa postavil do pozoru a zasalutoval:

„Súdruh poručík, dozorný batérie desiatnik Hladký, dovoľte mi oznámiť koniec vyučovacej hodiny. Súdruh poručík, dovoľte mi odísť.“ Poručík okamžite dovolil, dal pokyn staršiemu čaty, aby velil vztyk a rozchod.

Poobede sme mali podľa rozvrhu zaľahnúť, a nezaľahli sme, mali sme cvičiť, a necvičili sme. Na dvor priviezli úctyhodnú hromadu uhlia, ktoré čakalo na nás preniesť ho do skladu. (Sklad je tam, kde bola za Marišky Terézie konská maštaľ. Ešte dnes sú pri stene dlhé betónové žľaby s visiacimi karikami na priviazanie koní.) Len čo sme stihli čierne zlato upratať, už bola tma.

Večerný rajón na záchodoch sa mi robil báječne – nesvietila žiarovka. Kto potreboval na WC, nadával, len sa tak prášilo, len ja som mal z toho neskrývanú radosť. Podlahu som namočil iba tam, kde z chodby vnikal úzky pruh svetla, a službe na počudovanie aj to stačilo, aby rajón odobrila. Za nečakanú tmu na záchodoch vďačím jednému šikovnému kolegovi, Bavlšíkovi. Keď sme nosili uhlie, v bývalej koniarni praskla žiarovka a desiatnik ho poslal k správcovi budov po novú. Ten v kasárňach už nebol, ale šikovný kolega žiarovku priniesol. Vďačím ti, kamarát môj, že si ju vyšrauboval práve na záchode a mne tak zjednodušil úlohu čistenia, ktorú bude mať o to ťažšiu ráno niektorý z mojich kolegov. Držím mu palce, aby veľmi nebohoval.

Pri rannom rozvode do zamestnania sme boli svedkami nečakanej „kultúrnej vložky“. Veliteľ útvaru potrestal jedného príslušníka druhého ročníka. Dotyčný mal v autoparku stráž a pri nočnej kontrole ho našli podriemkavať v kabíne stojedenástky. Veliteľa útvaru tento priestupok tak rozčúlil, že mu naparil pätnásť dní zostrenej väzby.

Potrestaný vojak musel predstúpiť pred nastúpený útvar a zliznúť si ešte nepríjemnú hanbu. Podplukovník poveril staršinu jeho batérie, aby ho dal okamžite odviesť do útvarovej väznice.

Naša čata sa po rozvode premiestnila na telocvičný gorodok, kde na nás čakali uzimené bradlá, hrazda, driemajúca drevená Rosinanta a v studenom vetre sa pohojdávajúce hrubé konopné lano. Koňa som preskočil, aj na bradlách som sa trochu pohojdal, len výmyk na hrazde a šplh na lane bol žalostný.

Potešilo nás, že sme si z tejto, pre zdravie akiste prepotrebnej otužovačky išli oddýchnuť do vykúrenej miestnosti péveesky. Nadiktovali nám sedem základných článkov vojenskej reguly a vojenskú prísahu. Vraj to musíme vedieť ako Otčenáš. Najprísnejší sa mi vidí článok číslo šesť, ktorý hovorí, že rozkaz náčelníka je pre podriadeného zákonom.

Celé popoludnie sme venovali nacvičovaniu balenia plnej poľnej. Podľa zoznamu sme si do učebne poznášali veci a velitelia družstiev nám v spomalenom tempe ukázali, ako ich máme do ruksaku ukladať (naplnený má vážiť okolo 15 kg). Ľahko sa povie uložiť, ale tak uložiť, aby nič nezvýšilo, a pritom dodržať časový limit, to chvíľu ešte potrvá.

Strašne nedočkaví sú naši velitelia! Včera popoludní nás učili baliť plnú poľnú a už pol hodiny po večierke pokojnú hladinu nočného ticha rozvíril decibelmi nabitý hvizd píšťalky, a z niekoľkých hrdiel zabučalo: „Poplááách! Plná poľnááá!!! Desiatnici jeden cez druhého vykrikovali: „Baliť… Baliť… Pohyb… Pohyb… To chce švih!“ O chvíľu niektorý z desiatnikov vyviedol veľké huncútstvo – zhasol svetlo! Nastala neskutočná strkanica, lebo za tmy baliť batoh v plne obsadenej izbe hraničilo so zdravým rozumom (niektorý z mojich kolegov nahlas poznamenal, že dotyčný, čo zhasol, by si zaslúžil odznak signum stupiditatis). Pritom za tmy baliť plnú poľnú nám nielen neukázali, ale ani slovíčkom nespomenuli! Svetlo sa rozsvietilo, až keď sa na chodbe objavil veliteľ prijímača s veliteľmi čiat. Oni nekričali, iba sa pozerali s otvorenými ústami. Nám svetlo už veľa nepomohlo, iba ukázalo výsledok jeho nepochopiteľného zhasnutia. Podobali sme sa skôr na strašiakov v kapuste. Výbuch smiechu nastal, keď spoza jednej postele vykukol vojak Julko. Prilba na hlave, čižmy na nohách, batoh na chrbte, ako sa patrí, a on – v nočnej bielej košeli ako archanjel. (Po vyhlásení poplachu si ešte rozospatý Julko šaty omylom zabalil do batoha, a keďže bolo tma, nemohol zistiť, že je ešte v nočnej košieľke.)

Koniec poplachu to ešte nebol. Na dvore sme sa zoradili podľa čiat do štvorstupov a dokorán otvorenou bránou vypochodovali do ulíc ľudoprázdneho spiaceho mesta. V pouličných lampách sa nám prilby ligotali ako mydlové bubliny. Velitelia družstiev okolo nás oblietavali a občas do pochodového rytmu zavelili: „Raz-dva, ľavá, ľavá...!“

Bola už hodina duchov, keď náš zuniaci krok za mestom začala tlmiť poľná cesta. Nadporučík Kříž nariadil celému prijímaču oddychovú prestávku, čo sme uvítali s nesmiernou úľavou. Mohli sme zo seba zhodiť všetku záťaž, zabafkať si a hlavne previnúť onuce, ktoré v čižmách narobili nemalú galibu (pocítil som ju dnes ráno na rozcvičke, a boli aj takí, čo sa pre pľuzgiere obuť nemohli). V kútiku duše som sa aj tešil na poplach, bol som zvedavý, ako v skutočnosti vyzerá, lebo v civile som o poplachoch počul kdejaké strašiaky. Dnes môžem konštatovať, že ten nočný ma uspokojil.

Pochvalu si zaslúži veliteľ prijímača, lebo po nečakanom prvom nočnom poplachu a pružnom pochode zaradil dnes v učebni sedavé zamestnanie, aby si naše ešte nevytrénované nohy mohli odpočinúť.

V učebni nás s úsmevom privítal červenolíci nadporučík – chemik, ktorý nás zasvätil do tajov BCHL. Akoby žartom povedal, že by sme si zaplakali, keby nám do učebne hodil dymovničku s brómacetónom alebo s brómbenzylkyanidom. Potešil nás, že aj toho sa dočkáme, ale v plynovej komore za použitia masky.

Oboznámil nás ešte s účinkami fosgénu, yperitu, kyanovodíka a poučil nás, ako sa máme proti týmto pliagam chrániť protichemickými prostriedkami, ktoré si neskôr každý vyfasuje.

3. november

Doobeda sme na dvore pílili stromy a hrabali lístie. Aby sme nevychladli z poplachového rytmu, krátko po večierke bol opäť vyhlásený. Balili sme iba ľahkú poľnú a za svetla, čo zvládol každý takpovediac jednou rukou. Opäť nastúpili na dvor všetky čaty a pod velením veliteľa tretej, poručíka Kroupu, sme vypochodovali za mesto. Tam nás poručík prekvapil vystrelenou svetlicou, ktorá v hustej tme nádherne zviditeľnila okolitý terén. Poručík potom oznámil, že keď vystrelí ďalšie svetlice, okamžite sa musíme pratať z cesty a hodiť sa do najbližšej priekopy, aby nás pri osvetlení nezbadal nepriateľ. Na hvizd píšťalky sme sa mali (už za tmy) na ceste opäť zoradiť. A tak poručík pálil svetlice jednu po druhej, až minul všetky zásoby. Nebyť hromady dier a kameňov, ktoré nám sťažovali pohyb v teréne, bolo to celkom zaujímavé.

O niečo menej zaujímavé bolo, keď sme sa presunuli o kus ďalej, kde z jednej strany cesty bol strmý, asi 20 m dlhý svah (nazvali sme ho neskôr čertova stena). Na jeden hvizd sme sa mali rozpŕchnuť z cesty dolu svahom a na ďalší hvizd sa ním vyšplhať späť na cestu. Dole brehom (aj pomocou kotrmelcov) to išlo ako po masle, ale hore, po šmykľavej tráve, už bola zaberačka. Poručík prestal, až keď polovica vojakov ostala ležať pod brehom a nevládala sa vyšplhať na cestu. Keď sme sa vracali do kasární, na veži odbila druhá hodina dnešného dňa.

Väčším stúpencom Suvorovovho hesla, ktoré nám v učebni zakrýva pol steny – VIACEJ POTU NA CVIČIŠTI, MENEJ KRVI NA BOJIŠTI – nemôže byť nikto iný ako poručík Kroupa. Prepotené košele do budíčka nestačili uschnúť, museli sme si zobrať zo skriniek suché.

Celé dopoludnie sme strávili v meste na posádkovej ošetrovni. Na uvítanie dostal každý konskú injekciu do pŕs (ešte teraz ju cítim). Sympatickí doktori so sestričkami každého opečiatkovali fonendoskopom, prezreli oči, zuby, jazyk, odmerali výšku, váhu a boli zvedaví, či nie je niekto nakazený pohlavnou chorobou. Doktor si k tejto časti prehliadky sadol na stoličku, a keď prehliadajúcemu padli trenírky pod kolená, chytil jeho penis do prstov a povykrúcal ho na všetky strany. Najviac bol zvedavý na obnaženého žaluďa. (Boli aj takí odvážlivci, ktorí chceli, aby obnaženie žaluďa robila sestrička.)

Večer sme boli v kine Lipa na mexickom filme Rio Escondido. O chvíľu bude večierka a sme náramne zvedaví, či bude zase poplach.

4. november

Hurá, spali sme celú noc bez poplachu. Ak som doteraz považoval nerušený spánok za samozrejmosť, tak odvčera ho považujem za veľký dar, ktorý si treba s úctou vážiť. Kiežby ich bolo čo najviac!

Na dnešnom PŠM bolo príjemne a veselo. Veliteľ našej čaty doniesol obrovskú mapu sveta, zavesil ju pred tabuľu na stojan a každý dostal príležitosť zaspomínať si pri nej na hodiny zemepisu. Poručík nebol zvlášť náročný, uspokojil sa aj s tým, keď mu vyvolaný vojak ukázal hranice Československa, hranice socialistického tábora a všetky svetadiely. Tým zbehlejším nerobilo ťažkosti nájsť poručíkom požadované mesto, rieku alebo pohorie. Kto zvládol aj tieto jednoduchšie otázky (bola nás väčšina), dostal zložitejšie, rázu hospodárskeho a politického. Poručík si jednotlivé odpovede zaznamenával do notesa.

Príjemným oživením bolo vystúpenie jedného vojaka, ktorý hľadal hranice Československa úplne na ľavej strane mapy a svetadiel Austráliu zase za polárnym kruhom. Sympatické na ňom bolo, že si z toho nič nerobil, smial sa s nami, bol v dobrej nálade. Poručíkovi to nedalo a spýtal sa ho:

„Čo ste robili v civile?“

„Čo? Drotára.“

„Drotára?“ opýtal sa poručík nechápavo.

„Drotára elektrikára,“ spresnil vojak.

„Ste vyučený?“ zaujímal sa ďalej poručík.

„Som,“ odpovedal presvedčivo.

Poručík, poťukávajúc tužkou po stole, hľadel sa chvíľu na mapu, chvíľu na „drotára“ a vyčítavo sa ho opýtal:

„Povedzte, čo ste robili v škole na zemepise?“

„Jaj, súdruh poručík,“ s úsmevom reagoval, „možná, že som vedel i to, kde sa nachádza naša republika, ale po toľkých rokoch som už zabudol.“

„Preboha, to je vám už päťdesiat? Pozrite, ako sa vám všetci smejú.“

„Nech sa smejú,“ povedal a široko rozhodil rukou s dlhým ukazovadlom, „ja som pri naťahovaní drôtov zemepis ešte nepotreboval.“

„Do istej miery vás chápem,“ rezignoval poručík, „ale v zásade nemôžem byť spokojný, lebo naša armáda chce mať z každej stránky schopných vojakov.“

Poručík nakoniec požiadal tých, ktorí zemepis ovládajú, aby si v osobnom voľne zobrali pod patronát o niečo slabších a naučili ich orientovať sa pred mapou sveta.

Po tejto zábavnej zemepisnej vložke sme si výdatne rozprúdili krv na telocviku. Po ňom nás zoznámili s atómovými a vodíkovými bombami, s ich účinkami a hlavne s ochranou proti nim. Pre mnohých to až také novinky neboli, lebo v civile sa o týchto strašiakoch nemálo píše a hovorí.

Table of Contents

Start

PRVÁ KAPITOLA