Copyright © 2013 by Philippe Gregory

Translation © Jana Vlčková, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE WHITE PRINCESS

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-399-2 (ePub)

ISBN 978-80-7543-400-5 (mobi)

Pro Anthonyho

HRAD SHERIFF HUTTON,

YORKSHIRE, PODZIM 1485

K éž bych dokázala přestat snít! Modlím se k Bohu, aby se mi už nic nezdálo.

Jsem tak unavená. Chci jenom spát. Chci prospat celý den od svítání až do soumraku, který přichází každý den o něco dřív a působí bezútěšně. Přes den myslím jenom na spánek, avšak po celou noc se snažím nezamhouřit oka.

Uchyluji se do ticha uzavřených komnat. Dívám se na svíčku, jak mihotavě hoří ve zlatém svícnu a zvolna odměřuje plynutí času. On už světlo nikdy neuvidí… Každý den v poledne sluhové vkládají do svícnu novou štíhlou voskovici označenou čárkami, která svým plamenem odměřuje čas – ačkoliv ten už pro něho nic neznamená. Ztrácí se ve věčné tmě v bezčasí. To jen na mě jeho ztráta těžce doléhá. Celý dlouhý den čekám, až se začne zvolna smrákat a lkaní zvonu ohlásí sedmou kanonickou hodinu, kdy mohu jít do kaple a modlit se za jeho duši, přestože on už nikdy neuslyší můj šepot ani tichý zpěv kněží.

Potom se mohu odebrat na lože. Ale neodvažuji se usnout, protože nedokážu unést sny, které se neodvratně dostaví. Zdá se mi o něm. Pořád a pořád. Stále dokola.

Celý den nosím na tváři usměvavou masku. Usmívám se a usmívám, cením zuby, oči mi září. Pleť mám jako napnutý pergamen, papírově tenkou. Můj hlas zní jasně a příjemně, avšak slova postrádají jakýkoliv obsah, a někdy, když je třeba, dokonce i zpívám. V noci padnu do postele jako do hluboké vody, jenže spolu se spánkem se dostaví sny.

Nezdá se mi o jeho smrti – byla by to ta nejhorší noční můra. Nikdy se mi nezdá o bitvě. Nevidím, jak se vrhl přímo mezi gardu Jindřicha Tudora. Nevidím, jak se mezi nimi probíjí. Nevidím, jak se na něho žene vojsko Thomase Stanleyho a on končí pod kopyty koní poté, co spadne z toho svého a poraní si ruku, v níž svírá meč. „Zrada! Zrada! Zrada!“ křičí. Nevidím Williama Stanleyho, jak zvedá ze země jeho korunu a pokládá ji na hlavu jiného muže.

O tomhle se mi nezdá a díky Bohu za to. Stačí, když o tom celý den přemýšlím a nemohu vtíravé myšlenky dostat z hlavy. Nelze jim uniknout. Jako bych snila i ve dne. Mám jich plnou hlavu, když probírám se svými blízkými, jaké je na toto roční období nezvyklé teplo, půda je vyprahlá a sklizeň za moc nestála. Avšak noční vize jsou mnohem bolestivější, protože se mi zdá, že spočívám v jeho náruči a on mě probouzí polibkem. Sním o tom, že se procházíme po zahradě a plánujeme společnou budoucnost. Ve snu čekám jeho dítě, cítím na svém kulatém břichu jeho teplou dlaň a on se spokojeně usmívá. Slibuji mu, že porodím syna, kterého tolik potřebuje. Syna Yorků, syna pro Anglii, syna pro nás dva. „Budeme mu říkat Artuš,“ říká, „po králi z Camelotu. Dáme Anglii nového hrdinu.“

Bolest, kterou po probuzení cítím, se každý den zhoršuje. Prosím Boha, aby mě zbavil všech snů.

Má nejdražší dcero Alžběto,

moje srdce a modlitby jsou s Tebou, drahé dítě. Avšak právě v této chvíli se musíš zhostit role královny, k níž jsi byla zrozena.

Nový král, Jindřich Tudor, Ti přikazuje, abys za mnou přijela do Westminsterského paláce v Londýně spolu se svými sestrami, sestřenicí a bratrancem. Za povšimnutí stojí, že nepopřel vaše zasnoubení. Tudíž předpokládám, že pokračuje.

Vím, že jsi doufala v něco jiného, má drahá, ale Richard je mrtev a tato kapitola Tvého života skončila. Jindřich je vítěz a nám nezbývá než z Tebe učinit jeho choť a královnu Anglie.

Ještě v jedné věci mě poslechneš: budeš se usmívat a působit radostně jako nevěsta, která přijíždí za svým vyvoleným. Princezna se o svůj zármutek nedělí s celým světem. Narodila ses, abys vládla. Nezapomínej, že pocházíš z početného rodu kurážných žen. Zvedni bradu a usmívej se! Čekám tu na Tebe. I já se budu usmívat.

Tvoje milující matka

Alžběta R.

ovdovělá královna Anglie

Pozorně si přečtu její dopis, neboť matka nikdy nepatřila k lidem, kteří jednají přímo. Každé její slovo proto může mít několik významů. Umím si představit, jak ji rozradostnila další příležitost získat anglický trůn. Je to nezdolná žena. Viděla jsem ji padnout na samé dno, ale nikdy, ani když ovdověla a šílela žalem, jsem ji nespatřila poníženou.

Nařizuje mi, abych se tvářila vesele. Abych zapomněla, že muž, jehož miluji, skončil v neoznačeném hrobě. Abych zajistila budoucnost své rodiny tím, že se vrhnu do manželství s jeho nepřítelem, Jindřichem Tudorem. Na tuhle příležitost čekal celý život. Vrátil se do Anglie a vyhrál bitvu, v níž pokořil právoplatného krále a mého milence Richarda. Nyní jsem stejně jako Anglie jeho válečnou kořistí. Kdyby Richard u Bosworthu zvítězil – a koho by napadlo, že tomu tak nebude? – stala bych se jeho královnou a milující chotí. Avšak skončil pod meči zrádců, týchž mužů, kteří přísahali, že za něho budou bojovat. Proto si teď budu brát Jindřicha, a báječných šestnáct měsíců, kdy jsem byla Richardovou milenkou a téměř královnou jeho dvora, a on byl mojí láskou, bude zapomenuto. Vlastně bych se měla modlit, aby upadly v zapomenutí a já sama po nich ani nevzdechla.

Čtu si matčin list. Stojím u brány hradu Sheriff Hutton. Pak se otočím a zamířím do hodovní síně, kde ve velkém kamenném krbu hoří oheň a teplý vzduch je cítit kouřem ze dřeva. Zmačkám papír do kuličky, tu hodím na planoucí polena a sleduji, jak se mění v popel. Každá zmínka o mé lásce k Richardovi a jeho slibech musí být zničena. Nezbývá mi než pečlivě střežit svoje tajemství, obzvlášť jedno. Vychovávali mě ve vzdělaneckém a velmi otevřeném duchu u dvora, kde jste si mohli cokoliv myslet, napsat i říct. Avšak v letech, jež uplynula od smrti mého otce, jsem se naučila být opatrná jako špion.

Kouř z ohně mi vhání slzy do očí, ale já vím, že nemá smysl plakat. Otřu si obličej a vydám se za dětmi do velké komnaty v západní věži, kde si hrají a vzdělávají se. Dnes ráno si s nimi zpívá moje šestnáctiletá sestra Cecílie. Stoupám po kamenných schodech a slyším vysoké hlásky a rytmické cinkání tamburíny. Sotva otevřu dveře, umlknou, a hned nato mě žádají, abych si poslechla, co zrovna složili. Moji desetiletou sestru Annu vyučovali ti nejlepší umělci, už když byla malá. Naše dvanáctiletá sestřenice Markéta dovede udržet melodii a její desetiletý bratr Eduard dostal do vínku soprán sladký jako hlas flétny. Poslouchám, jak zpívají, a pak zatleskám. „Mám pro vás novinu,“ oznámím jim.

Eduard Warwick, Markétin bratr, zvedne hlavu od tabulky. „Pro mě ne?“ zeptá se smutně.

„Pro tebe taky. I pro tvoji sestřičku Maggie, Cecilku a Aničku. Jak víte, Jindřich Tudor vyhrál bitvu a stane se novým králem Anglie.“

Jsou to královské děti, proto se chmuří. Ale dobrá výchova jim brání jediným slůvkem politovat padlého strýce Richarda. Místo toho čekají, co přijde dál.

„Nový král Jindřich bude svým věrným dobrým panovníkem,“ říkám a pohrdám sama sebou za to, že papouškuji slova Roberta Willoughbyho, jež utrousil, když mi předával matčin dopis. „Povolává nás, děti z rodu Yorků, do Londýna.“

„Ale stane se králem,“ poznamená mdle Cecílie.

„Samozřejmě. Kdo jiný by jím měl být?“ Rozpačitě klopýtám přes otázku, kterou jsem neúmyslně vznesla. „Vždyť vyhrál korunu. Navrátí nám naše dobré jméno a uzná nás za princezny z Yorku.“

Cecílie se zatváří trucovitě. Několik týdnů předtím, než Richard vytáhl do bitvy, která se mu stala osudnou, mé sestře nařídil, aby se provdala za Ralpha Scropea, bezvýznamného člověka, jenom proto, aby si ji nemohl Jindřich Tudor vybrat za nevěstu, když už jsem mu unikla já. Cecílie je stejně jako já princezna z Yorku, a manželství s kteroukoliv z nás by Jindřichovi umožnilo vznést nárok na trůn. Já ztratila na lesku, když se o mně začalo říkat, že jsem Richardovou milenkou, a pak Richard ponížil moji sestru tím, že ji odsoudil k sňatku pod úroveň. Cecílie tvrdí, že její manželství nebylo nikdy naplněno, proto je nepovažuje za právoplatné. Matka je nechá anulovat. Ale podle všeho je právoplatnou lady Scropeovou, chotí poraženého přívržence Yorků, a až nám budou navráceny královské tituly a opět se staneme princeznami, bude si muset ponechat manželovo jméno a své ponížení, přestože nikdo neví, kde Ralph Scrope vlastně skončil.

„Králem jsem měl být já,“ prohlásí desetiletý Eduard a zatahá mě za rukáv. „Jsem přece na řadě. Či snad ne?“

Otočím se k němu. „Ne, Teddy,“ odpovím mírně. „Nemůžeš být král. Ano, pocházíš z rodu Yorků a strýc Richard tě jmenoval svým následníkem, ale teď je mrtev, a novým panovníkem se stane Jindřich Tudor.“ Při slovu „mrtev“ se mi zlomí hlas. Nadechnu se a zkusím to znovu. „Richard zemřel, Eduarde, to přece víš. Proto se nikdy nestaneš jeho nástupcem.“

Věnuje mi tak prázdný pohled, jako by vůbec nic nepochopil. A pak mu vhrknou slzy do očí. Otočí se a píše na tabulku písmena řecké abecedy. Na okamžik se zahledím na jeho hnědé vlásky a pomyslím si, že tiše trpí stejně jako já. Až na to, že já mám přikázáno být celý den usměvavá a hovorná.

„Nemůže to pochopit,“ zašeptá Cecílie, aby ji Maggie neslyšela. „Pořád do něho hučíme, že je Richard mrtvý, ale je tak hloupý, že tomu nevěří.“

Podívám se na Maggie, jež tiše sedí vedle svého bratra a pomáhá mu s písmenky, a napadne mě, že jsem taky hloupá, protože i já tomu odmítám uvěřit. V jedné chvíli Richard mašíruje v čele nepřemožitelné armády velkých rodin Anglie a vzápětí se dozvíme, že byl poražen a tři z jeho důvěryhodných přátel jenom seděli na koních a sledovali, jak svádí zoufalou bitvu o život, jako by se bavili někde na turnaji, on byl odvážný rytíř a celé to byla jenom hra.

Zavrtím hlavou. Jestli budu myslet na to, jak se sám vrhá proti svým nepřátelům s mou rukavičkou zastrčenou u srdce za brněním, potom se rozpláču. Matka mi poručila, že se mám usmívat.

„Takže pojedeme do Londýna!“ vyhrknu nadšeně, jako by mě ta vyhlídka těšila. „Ke dvoru! Zase budeme žít s urozenou matkou ve Westminsterském paláci a znovu se setkáme s našimi sestřičkami, Kateřinou a Brigitou.“

Dva sirotci, kteří tu zůstali po vévodovi z Clarence, ke mně vzhlédnou. „Ale kde budeme bydlet já a Teddy?“ zeptá se Maggie.

„Třeba s námi,“ odpovím vesele. „Počítá se s tím.“

„Hurá!“ raduje se Anna a Maggie tiše šeptá Eduardovi, že pojedeme do Londýna a že on může celou cestu z Yorkshiru jet na svém poníkovi jako opravdový rytíř. Cecílie mě vezme za loket a odvádí stranou. Její prsty se mi zarývají do kůže. „A co bude s tebou?“ vyzvídá. „Ožení se s tebou král? Zamhouří oko nad tím, co jsi prováděla s Richardem? Všechno bude zapomenuto?“

„Já nevím,“ přiznám a odtáhnu se. „Co se nás týče, nikdo s králem Richardem nic neměl. Nic jsi neviděla a nebudeš o ničem mluvit. A Jindřich? Všechny nás zajímá, jestli si mě vezme, ale odpověď zná jenom on. On a možná jeho matka. Ta stará babizna, která si myslí, že může o všem rozhodovat.“

NA VELKÉ SEVERNÍ SILNICI

PODZIM 1485

C esta na jih v teplém zářijovém počasí je příjemná a já nařídím našemu doprovodu, že není třeba spěchat. Slunce svítí a my často děláme přestávky, protože mladší děti jedou na ponících a bez odpočinku nemohou sedět v sedle déle než tři hodiny. Sedím obkročmo na ryšavém honebním koni, jehož jsem dostala od Richarda, abych ho mohla doprovázet na vyjížďkách. Těší mě, že jsem opustila hrad Sheriff Hutton. Chtěli jsme ho přestavět na palác, který by konkuroval Greenwichi. Alespoň se nemusím dívat na zahrady, kde jsme spolu odpočívali, navštěvovat síň, kde jsme tančili, a kapli, kde mě vzal za ruku a slíbil, že se vezmeme, jen co se vrátí z bitvy. Každý den se vzdaluji od míst bolestných vzpomínek a doufám, že mě jednou přestanou pronásledovat. Snažím se jim ujet, ale skoro slyším, jak za mnou cválají.

Eduard je z cesty nadšený. Užívá si volnosti i zájmu lidí, kteří se přišli podívat, co zbylo z královské rodiny Yorků. Pokaždé, když naše malé procesí zastaví, hrnou se k nám lidé, aby nám požehnali. Uctivě smekají před Eduardem, jediným zbylým dědicem Yorků, jediným chlapcem, který nám zůstal. Prokazují mu úctu, přestože vědí, že na trůn usedl nový král, Velšan, jehož nikdo nezná, cizinec, který přišel bez pozvání odněkud z Bretaně nebo z Francie. Teddy předstírá, že je právoplatným panovníkem, který jede na korunovaci do Londýna. Uklání se a mává, smeká klobouk a usmívá se na poddané, kteří nám spěchají vstříc, když projíždíme městečky. Ačkoliv mu denně připomínám, že jedeme na korunovaci krále Jindřicha, stačí, aby někdo zvolal: „À Warwick!“ a okamžitě na to zapomene.

Maggie, jeho sestra, za mnou přijde večer předtím, než dorazíme do Londýna. „Princezno Alžběto, můžu s tebou mluvit?“

Usměju se na ni. Její ubohá matka zemřela při porodu a Maggie se tak stala matkou i otcem svému bratrovi a paní domácnosti dřív, než stačila vyrůst z dětských střevíčků. Jejím otcem byl Jiří, vévoda z Clarence. Popravili ho v Toweru na příkaz mého otce a naléhání mojí matky. Maggie vůči nám nikdy neprojevila sebemenší stopu nevraživosti, přestože nosí na krku medailon s matčinou kadeří a na zápěstí stříbrný náramek s přívěskem v podobě sudu jako upomínku na otce. Stát blízko trůnu je vždycky nebezpečné a ona to ví, byť je jí pouhých dvanáct. Rod Yorků požírá svá mláďata jako nervózní kočka.

„Co je ti, Maggie?“

Zachmuřeně krčí čelo. „Mám starost o Teddyho.“

Vyčkávám. Je bratrovi zcela oddaná.

„Bojím se o jeho bezpečí.“

„Proč?“

„Je jediný chlapec z rodu Yorků, jediný dědic,“ svěřuje se. „Jistě, jsou tu i jiní Yorkové – děti naší tety Alžběty, vévodkyně ze Suffolku, avšak Teddy je jediným přímým potomkem. Ostatní synové z rodu Yorků – tvůj otec, král Eduard, můj otec, vévoda z Clarence, a náš strýc, král Richard, jsou všichni mrtví.“

Když zazní jeho jméno, opět se ve mně ozve stará známá bolest. „Ano,“ přikývnu. „Všichni zemřeli.“

„Náš Eduard jako jediný nese jejich odkaz.“

Rozpačitě se na mě podívá. Nikdo netuší, co se stalo s mými bratry Eduardem a Richardem. Naposledy je viděli, jak si hrají na trávníku před londýnským Towerem. Nikdo to neví jistě, avšak všichni předpokládají, že jsou mrtví. Obklopuje je rouška tajemství.

„Promiň,“ omlouvá se Maggie. „Nechtěla jsem tě rozrušit.“

„Nic se nestalo,“ odpovím, jako by mi rozhovor o zmizelých bratrech nepřinášel další bolest. „Obáváš se, aby král Jindřich nevsadil tvého bratra do Toweru, jak učinil král Richard s těmi mými? Bojíš se, aby se také neztratil?“

Rozpačitě si žmoulá prsty na rukou. „Nevím, jestli je moudré brát ho do Londýna,“ přizná nakonec. „Neměla bych se pokusit najít nějakou loď, která by nás odvezla za tetou Markétou do Flander? Ale nevím, jak to udělat. Nemám peníze a netuším, na koho se obrátit s prosbou o pomoc. Co ty na to? Nebylo by rozumné dostat Teddyho pryč? Teta Markéta by ho střežila a starala se o něho z lásky k rodu Yorků.“

„Král Jindřich mu neublíží,“ prohlásím. „Rozhodně ne teď. Možná se stane hrozbou později, až usedne na trůn a bude si ho chtít udržet. Až ho lidé nebudou bedlivě sledovat, zvědaví, jak se zachová. Ale v příštích měsících bude hledat spojence, kde to půjde. Vyhrál bitvu, teď si musí získat přízeň království. Zabít předchozího panovníka nestačí. Neobejde se bez podpory poddaných. Nebude riskovat urážku rodu Yorků a těch, kteří při něm věrně stojí. Možná se ožení se mnou jenom proto, aby se jim zavděčil.“

Maggie se usměje. „Bude z tebe úžasná královna! Vskutku nádherná. Aspoň bych měla jistotu, že se Eduardovi nic nestane. Mohla bys ho učinit svým chráněncem, že? Střežila bys ho. Ty přece víš, že není nikomu nebezpečný. Oba budeme věrní rodu Tudorovců. Oba budeme věrní tobě.“

„Jestli se někdy stanu královnou, postarám se, aby byl v bezpečí,“ slíbím. Myslím na to, kolik na mně závisí životů. Aspoň mé zásnuby s Jindřichem přinesou něco dobrého. „Do té doby budete žít u mojí matky v Londýně. Budeme u ní v bezpečí. Ta si vždycky ví rady. Určitě už má nějaký plán.“

Maggie váhá. Mezi její matkou Izabelou a tou mojí vládla zlá krev. Potom ji vychovávala Richardova žena Anna, která moji matku nenáviděla a považovala ji za svého úhlavního nepřítele. „Postará se o nás?“ zeptá se tiše. „Bude k Teddymu laskavá? Vždycky nám říkali, že naši rodinu nesnáší.“

„Proti tobě ani proti Eduardovi nikdy nic neměla,“ ujistím ji. „Jste její neteř a synovec. Všichni pocházíme z roku Yorků. Bude vás chránit stejně jako nás.“

Konečně má klid v duši. Věří mi a já jí nepřipomínám, že moje matka měla dva syny, Eduarda a Richarda, které milovala víc než svůj život, avšak ani je nedokázala udržet v bezpečí. Nikdo netuší, kam se moji dva bratříčci poděli.

Table of Contents

Start