Zasluhuje zemřít (ukázka)
Date: 2017-01-02 00:00:00+01:00
Keywords: horká krev; chladná krev; zasluhuje zemřít; santana regan; die; pescoliová; lisa jackson
Description: Můžete utíkat. Můžete se skrývat. Ale minulost vás stejně dostihne.
Publisher: Domino

Lisa Jackson

ZASLUHUJE ZEMŘÍT

2017

Prolog

Louisianské močály

Říjen

Nebyla definitivně mrtvá.

I když to vypadalo, že se na noční oblohu dívá mrtvýma očima, pořád mělce dýchala. Srdce jí ještě slabě tlouklo, jak tak na břiše ležela na celtě. Stále žila, i když ji od setkání s chmurným sekáčem dělil jen kousek… jen pár sekund! A to je dobře, pomyslel si. Už nikdy si nebude nikoho dobírat ani se nikomu posmívat. Ta už se nikdy ani neušklíbne. Byla v bezvědomí. Od překročení hranice, odkud není návratu, ji dělil jen maličký kousíček. Ležela nehybně na provlhlém břehu močálu. Byla to snadná oběť.

Krčil se nad ní a usmíval se při představě její absolutní nemohoucnosti a zranitelnosti. Kdyby chtěl, jednoduše by jí mohl podříznout hrdlo a dívat se, jak jí krev stéká v pramíncích po groteskním úsměvu, který by jí vyřezal ostřím nože do bělostného masa.

Přemýšlel, že by svůj čin dokonal štíhlým vystřelovákem, který cítil v kapse.

Ale ne. Už tak byla smrti příliš blízko a on si pro ni chystal jiný, mnohem intimnější způsob zabití.

Sotva tři metry od něj cosi skočilo do temné vody. Ropucha? Možná… Na každý pád mu připomněla, že by se měl vrátit k práci. Nezbývalo mu už mnoho času. Na oblohu pomalu šplhal měsíc v úplňku a vrhal pruhy stříbřitého světla mezi cypřiše s bílou kůrou, jejichž kořeny byly obnažené a z jejichž větví visely nad černou vodu chuchvalce tilandsie. Cvrčci hlasitě vrzali, ryby skákaly nad hladinu a voda pokojně šplouchala o břeh odlehlé části Louisiany.

Na obočí se mu perlily krůpěje potu, které mu stékaly po obličeji a spojovaly se do slaných potůčků kapajících přes rty na nehybné tělo. Chytil ji za levou ruku a bez sebemenší námahy jí roztáhl prsty. V bledém měsíčním světle se zaleskly starožitné diamanty a jejich třpyt jako by se mu vysmíval. Co všechno tyto chladné kameny znamenaly, pomyslel si. Slavnostně vyřčené sliby, tajemství, která ukrývaly…

Při pohledu na drahokamy se ho zmocnil temný hluboký vztek. Volnou rukou vytáhl z kapsy štíhlý otevírací nůž a automatickým pohybem obnažil jeho čepel. I od ní se odrážel měsíční svit. Bez dalšího otálení se pustil do práce. Znovu jí roztáhl prsty a pak jí rychle a téměř bez námahy uřízl prst v kloubu.

Sotva se zachvěla.

Z nevzhledného pahýlu proudila krev, když z něj prsten stahoval, cítil ale příjemný pocit uspokojení z dobře odvedené práce.

Narovnal se a shlédl na ni. Byla z ní skoro mrtvola, její lehounké šaty se změnily v odporný cár, nádherná tvář byla odsouzena k smrti.

V dlani mu ležel její prst, prsten nyní patřil jemu.

Prvotřídní diamanty.

Tak snadno je šlo sundat.

A přivlastnit si je…

Spokojeně vydechl, kopl do těla a sledoval, jak se kutálí z krátkého břehu. Pak s tichým žbluňknutím spadlo do temné vody. Tam chvíli nehybně leželo, než ho zachytil pomalý proud, který ho pozvolna unášel z dohledu.

„Šťastnou plavbu,“ zašeptal.

Několikrát se zhluboka nadechl, otřel si čelo a schoval svůj poklad do kapsy. Když se vzápětí otočil zády k hustému listoví, dolehl k jeho uším skrz hlasitý chór cvrčků a ropuch další zvuk. Tiché výhrůžné šplouchnutí, které mohlo znamenat jediné: velkého plaza, co vklouzl do vody.

Skvělé, pomyslel si a představil si obávaného dravce, jak bezhlesně plave pod vodou. Usmál se a dál spěchal ke schovanému vozu. Věděl, že si na ní zanedlouho smlsne aligátor.

Vzápětí se také ozvalo hlasité šplouchnutí, které vystřídalo zběsilejší víření ve vodě. Zahlédl ještě bílé tělo na hladině, když se aligátor při útoku otočil a zabořil do ženského těla zuby. A pak ji už svěráku podobné čelisti stáhly pod hladinu a vyrazily jí z těla poslední zbytky vzduchu.

O sekundu později nastalo opět ticho. Neslyšel nic a aligátorův útok dosvědčovaly jen vlnky, které běžely po hladině. Brzy se opět rozezněl chór hmyzu, který na tu chvíli ustal.

Příznačný konec, napadlo ho. K takové děvce nevěrné se skvěle hodí.

Kapitola 1

Medvědí Brod, Montana

Leden

Tohle musí být ono.

Jessica Williamsová se zadívala na polorozpadlou chajdu a s námahou polkla. Ano, doufala, že najde místo na samotě, kde bude moci spokojeně žít bez dotěrných pohledů zvídavých sousedů, ale tahle chata pojem rustikální daleko překračovala. Střechu pokrývaly polštářky mechu, veranda se propadala, okapy byly zrezivělé. Alespoň že okna nebyla zatlučena prkny, a dokonce viděla cosi jako garáž. Všechno nyní ale bylo zasypáno téměř třiceti čísly sněhu. Upřímně pochybovala, že chata disponuje ústředním topením. Kdyby očekávala ráj na zemi, byla by zklamaná.

To bylo špatné.

Alespoň na určitou dobu se tohle drobné, osmdesát let staré staveníčko nacházející se hluboko v lesích pohoří Bitterroot stane jejím domovem, ať se jí to líbí nebo ne.

„Nelíbí,“ pomyslela si, když skočila do bělostného sněhu z kabiny svého stařičkého SUV, chevroletu, který měl na tachometru už více než tři sta tisíc kilometrů. Vzduch byl čistý a studený, sníh na povrchu namrzl a další už nepadal. Posledních osmdesát kilometrů její dlouhé cesty blikala kontrolka motoru starého tahoe, ona to však ignorovala a jen se modlila, aby se na místo dostala, než se ten starý krám začne přehřívat, nebo dokonce klekne úplně. K cíli dorazila po téměř šedesáti hodinách namáhavé cesty, kdy přežívala jen díky energetickým tyčinkám, tortillovým chipsům, Red Bullu a balené vodě. Byla k smrti unavená, ale zastavit nemohla. Ještě ne.

Ohlédla se za svůj vůz k místu, kterému jen s velkou nadsázkou mohla říkat příjezdová cesta. Vlastně to byla pěšina mezi stromy, která byla právě tak široká na to, aby se na ni vešlo auto. Jednolitou sněhovou pokrývku narušovala jen dvojice stop po pneumatikách, což byl jediný důkaz, že chatu někdo obývá.

Jessica Williamsová, připomněla si. Ta tady bydlí. Jessica Williamsová je nyní tvoje jméno. Moc se jí ale nezamlouvalo. Bylo jako hrubý kabát, který ji štípal na holé kůži, ale musela ho chtě nechtě nosit.

Ještě než začala vykládat, vkročila do neporušeného sněhu, došla až k polorozpadlé verandě a vystoupala po dvou schůdcích. Na verandě ležela několikacentimetrová vrstvička nafoukaného sněhu, z níž vykukovaly zčernalé uschlé listy.

Vsunula klíč do zámku. Kdyby byl zarezlý, jak se obávala, měla by velký problém. Ještě větší problém, připomněla si v duchu. Klíč zkusila, ten se ale v zámku zasekl a nešlo s ním hnout. Začala jím rychle lomcovat. „No tak, no tak,“ šeptala a vzrušený dech se na studeném vzduchu měnil v obláčky páry.

Tuto chatu koupila přes internet a s majitelem, který bydlel v jiném státě, uzavřela jen jednoduchou smlouvu. Zaplatila mu předem v hotovosti, otázky omezila na základní minimum. Nyní jen doufala, že prodejce dodrží svou část dohody.

Naposledy se ze všech sil pokusila otočit klíčem. Zámek naštěstí povolil a jí se podařilo dveře otevřít.

„Ach jo,“ vydechla, když se podívala dovnitř. Stiskla vypínač hned za dveřmi, ale nic se nerozsvítilo. Vrátila se do SUV pro baterku a kufr na kolečkách, které jí byly ve sněhu zcela k ničemu. Dovlekla kufr zpět na verandu a otevřela dveře. Zapnula baterku a přejela kuželem světla po vnitřku chaty, kde to vypadalo, jako by tam nikdo nebyl minimálně deset let. Ve vzduchu cítila zatuchlinu a prach. Namířila baterku na staré dvojkřeslo s vybledlými neforemnými polštáři a odřeným dřevěným rámem. Před ním stál konferenční stolek. Povšimla si dále houpacího křesla se zcela zničeným polstrováním, které stálo vedle kamenného krbu, na jehož komíně určitě v létě hnízdili ptáci. Kouřovod bude nejspíš ucpaný hnízdy a na netopýry nechtěla raději ani pomyslet.

„Sen každého kutila,“ pronesla nahlas. V tomhle ohledu tedy inzerát nelhal. I popisek „Ráj skutečného lovce“ byl docela přesný. Chata i její okolí byly ve zbědovaném stavu. Podle toho, čeho si stačila všimnout, byly jejími jedinými obyvateli posledních iks let jen myši a další podobná havěť, a tak trochu se obávala, že až v kuchyni otevře linku, vyskočí na ni mýval nebo něco ještě horšího.

V tomto bodě se však mýlila, jelikož v kuchyni žádná linka nebyla. Vybavení sestávalo ze stolu stojícího vedle stařičkých kamen na dřevo a prázdného místa, kde se dříve nejspíš nacházela lednička. Kompletní vybavení domácnosti, které inzerát sliboval, zkrátka chybělo. Požadovala jen tekoucí vodu, elektřinu, odpadovou rouru a mobilní síť, v ideálním případě s internetem. Nyní se zdálo, že z těchto základních výdobytků moderního světa nebude mít nic.

„Nádhera.“ Připomněla si však, že ta nejdůležitější vlastnost a zásadní požadavek byla odlehlost, a té se jí dostalo měrou vrchovatou. „Paráda,“ vydechla zklamaně, ale zarazila se.

Zkusila záchod. Samozřejmě nešel spláchnout, ale když pod nádrží zkusmo otočila několika ventily, voda začala téct. To bylo dobré znamení. Bála se, že trubky prorezly nebo zmrzly. „Zázraky se tedy přece jen dějí.“ Znovu zkusila spláchnout a voda poslušně sklouzla flekatým špinavým potrubím přímo do mísy. Fungovalo to. A fungovala i baterie nad umyvadlem, byť byla voda studená jako led.

To prozatím stačí.

Prohlédla si i zbytek chaty, který sestával z kuchyně, ložnice, koupelny a stísněného podkroví pod prověšenou střechou. Zadní veranda nabízela výhled na potůček klikatící se mezi jedlovci a jedlemi, které lemovaly jeho břeh. Byl téměř zamrzlý a jen drobná mezírka uprostřed prozrazovala, že v něm nějaká voda teče.

V chatě neviděla nic, co by napovídalo, že v ní je ústřední topení s kotlem. Našla jen kerosenový teplomet a samozřejmě krb z říčního kamene s řádně očouzeným ohništěm. „Domove, sladký domove,“ pomyslela si když prošla vnitřkem opět ven. Potřebovala vynést věci z tahoe, uklidit, zatopit a zkusit se nachystat na noc.

Když vyšla na verandu, povšimla si, že se pomalu začíná smrákat a po malé mýtině se rozeběhly dlouhé stíny. Z oblohy se pomalu začaly snášet vločky a zakrývat dvojitou stopu, kterou její vůz vytvořil, když dobrých třicet kilometrů odsud sjela z hlavní cesty a začala šplhat mezi kopce v blízkosti Medvědího Brodu.

Výborně.

Tady budu určitě v bezpečí, pomyslela si a přejela pohledem po okolních lesích. Tady ji nemůže najít. Určitě ne. Dokonale za sebou zametla stopy. Znovu se zadívala na koleje, které její SUV vytvořilo ve sněhu. Najednou měla pocit, jako by to byly velké červené šipky ukazující přímo k jejímu novému útočišti. A co hůř, celou dobu měla dojem, jako by ji někdo sledoval, i když ve zpětném zrcátku neviděla žádný vůz několik kilometrů daleko.

Jak se nad zasněženou krajinou začala snášet noc, do srdce jí vstoupila paranoia. Pořád měla pocit, jako by jen krůček za ní někdo byl. A ten někdo byl připravený kdykoliv udeřit a podříznout jí hrdlo. Mimoděk si sáhla na krk a připomněla si, že v Medvědím Brodě má přátele, na které se může spolehnout.

A co si asi tak počnou, když tě najde? Nemůžou tě zachránit, Jessico, a ty to víš. Nikdo tě nezachrání.

Zmocnila se jí beznaděj. Krajinou se rozeběhl poryv studeného větru, který rozkomíhal větve stromů a zavířil kolem tenkých stěn stařičké chaty.

Seber se! Ochránci práva v Medvědím Brodě prý jsou úplně jiní, než na jaké je zvyklá. A šerifa považovala za rozumného muže s pevnými zásadami a schopností oddělit fakta od báchorek.

Dan Grayson jí určitě pomůže.

Bude muset.

Zatnula zuby a pokusila se zahnat obavy. Jessica si z auta vyndala spací pytel, polštář, batoh, prázdnou termosku a lahev s vodou, která se s půlkou sáčku sušeného masa a hnědnoucím banánem měla stát její večeří. Zadívala se zamyšleně do obývacího pokoje a hledala skrýše. V zadním rohu krbu byl větrací otvor, který k ohništi pouštěl vzduch, když se otevřel. Tento prostor by mohla využít jako úkryt pro předměty, které chtěla mít v bezpečí a nemusela je mít nutně po ruce. Kdyby ji chtěl někdo vyloupit, mohla by tahle skrýš fungovat jako návnada. Sem schová sadu falešných dokladů, které používala v Denveru. Ale to jí nestačilo. Rozhlédla se po dalších možnostech úkrytu a nakonec se rozhodla, že nejlépe udělá, když odstraní část obvodové lišty, vydlabe do dřevěné stěny díru a pak lištu zase vrátí na místo. Do vzniklého úkrytu schová další dokumenty a peníze, které si chtěla nechat stranou. Následující hodinu proto strávila skrčená u vestavěné knihovny. Jakmile vydlabala dostatečně velkou dutinu, nacpala do ní dokumenty i peníze a vrátila lištu na místo.

Připomněla si své zbraně. Malý vystřelovací nůž, který jí skvěle padl do ruky, nosívala v podprsence přes den a v rukávu v noci, a pistoli. Tu vozila pod sedadlem SUV a před spaním si ji ukládala pod polštář. To není zrovna originální, pomyslela si. Tu drobnou pistolku ale chtěla mít co nejblíže u sebe, aby po ní mohla kdykoliv sáhnout, kdyby se chtěl někdo dostat dovnitř.

Při tom pomyšlení se jí rozbušilo srdce.

Dokázala by to vůbec?

Dokázala by zmáčknout spoušť?

Zabít člověka?

Rozhodně ano! Živě si ho znovu vybavila. Tu jeho krutost, radost, jaká z něj čišela, když ji mučil. Kdyby měla toho hajzla odprásknout, neváhala by ani vteřinku.

Když schovala malou Kel-Tec P-32 pod polštář, pomalu vydechla a nachystala si skromnou večeři.

Dobrou chuť, popřála si v duchu, oloupala banán a otevřela lahev vody. Rozbalila si spací pytel na stařičké dvojkřeslo, pořádně se napila vody a podívala se na mobil. Signál tu byl, takže se jí možná nakonec podaří připojit k internetu. Ale ne dnes večer. Ne. Pečlivě zkontrolovala, jestli u sebe v chatě nezavřela i nějaké nechtěné zvíře, zamkla, dvakrát si kousla do banánu, lehla si na improvizované lůžko, a jak se vítr z hor opřel do chatrné chaty, pomyslela si, že tady asi nikdy neusne.

Do dvou minut spala jako zabitá.

Detektiv Selena Alvarezová v duchu pronesla jednu z modliteb, které se naučila na hodinách katechismu, pak věnovala Bohu osobní prosbu, aby ušetřil život Dana Graysona, který ležel v kómatu na nemocničním lůžku. Měl k sobě připevněné různé hadičky a drátky, monitory neustá-le zobrazovaly jeho životní funkce, pokoj, kde hlavní roli hrála účelnost, byl dokonale sterilní. Vysoké tělo šerifa okresu Pinewood se na lůžko sotva vešlo. Dan Grayson byl jedním z nejlepších lidí, jaké Alvarezová v životě potkala, kdysi si dokonce namlouvala, že je do něj zamilovaná. Ale osoba, která ležela pod bělostnou a lehce pomačkanou přikrývkou, byla jen slupkou muže, kterého si pamatovala jako skvělého policistu s obrovským množstvím energie a pomalou mluvou, jemuž se v očích třpytily jiskřičky, kdykoliv ho něco pobavilo, nebo je potáhly temné mraky, když zvážněl. Jeho pleť měla ve světle zářivek nepřirozený šedavý odstín, prokvetlý knír mu nikdo nezastřihával, dýchal s obtížemi.

Špičkami prstů se dotkla jeho nehybné ruky, jako by ho chtěla silou vůle přimět otevřít oči. Přála si, aby toho dne nevyšel ze své chaty a nestal se terčem šíleného vraha. Toho hajzla, který Graysona postřelil, zatkli a strčili za mříže. Nyní je obviněný z celé řady kriminálních činů, včetně vraždy a pokusu o vraždu, a čeká na soud.

„Shnij v base,“ zašeptala. Stáhlo se jí hrdlo a v duchu si vyčinila. Měla ve zvyku dokonale ovládat emoce.

„Mrcha studená,“ ozvalo se z jídelny kanceláře šerifa. Byl to strážník Pete Watershed, který obhroublé vtípky doslova sypal z rukávu a považoval se za znalce opačného pohlaví.

„V žilách jí místo krve koluje led,“ dodal staniční šašek Connors a věnoval Alvarezové potutelný pohled, jako by doufal, že ho neslyšela.

Ona ho však slyšela velmi dobře a odsekla: „Lepší než dvojitý gen I. Ten, co způsobuje impotenci a idiocii.“ Pak si v duchu vynadala, protože se jen výjimečně nechala vyprovokovat a byla hrdá na to, že je vždy nad věcí a v klidu. Connors ji ale občas dokázal pořádně vytočit.

Muž, který ležel naproti ní na nemocničním lůžku, byl jeho přesný opak. Dan Grayson patřil mezi ty nejlepší.

Zadívala se oknem do poklidné zimní noci. Z nebe soustavně padal sníh a pokrýval parkoviště i několik aut stojících pod vysokými bezpečnostními lampami. Věřila, že je Grayson v bezpečí, nevěděla však, zda přežije. Povzdychla si, sklonila se a letmo šerifa políbila na chladnou tvář. I když milovala jiného muže, kterého by si ráda jednoho dne vzala, část jejího srdce bude vždy patřit tomuto člověku, který ji naučil pokoře, trpělivosti a empatii.

Pak pokoj rychle opustila a na chodbě kývla na sestru, která měla noční směnu a otevřela jí elektronicky ovládané dveře. Když se od sebe obě křídla odsunula, stál naproti ní Dylan O’Keefe s chápajícím výrazem ve tváři. Byl to muž, který do jejího života střídavě vstupoval a zase z něj odcházel, byl to muž, kterého milovala.

„Jak je mu?“ zeptal se O’Keefe. Moc dobře věděl, co Alvarezová ke svému šéfovi cítí. Jeho pronikavé šedé oči byly plné starostí.

„Nevypadá to dobře.“ Klesla mu do náruče, v očích se jí zaleskly slzy. „Ani trochu.“

O’Keefe si ji k sobě přitiskl silnýma rukama. „Ššš. Bude v pohodě,“ uklidňoval ji a Alvarezová v jeho lžích nacházela útěchu. „Je to silný chlap. Jedna dvě kulky ho nemůžou rozházet.“

Zavřela oči a modlila se k všemohoucímu Bohu, aby mu dokázala věřit. Musela. Snažila se ze všech sil, aby útočníka stihl zasloužený trest, tuhle bitvu však musel Dan Grayson vybojovat sám. Ona udělala, co mohla, dokonce se zcela proti svým zvyklostem stala zlým poldou, jen aby zatkla hajzla, který Graysona tak šeredně zranil. Teď mu však pomoci nemohla. Bojoval o život. Nyní vše záleželo jen na síle jeho těla a vůli přežít.

Sotva slyšitelně popotáhla a pokusila se zahnat strach. Pak konečně o krok ustoupila. „Máš pravdu. Je dost silný.“

„Tak můžeme?“

Přikývla a O’Keefe stiskl tlačítko na přivolání výtahu. Když tiché cink oznámilo, že kabina přijela do jejich patra, a dveře výtahu se otevřely, vstoupili dovnitř a Alvarezová znovu prosila Boha o život Dana Graysona.

Když se Jessica probudila, byla dezorientovaná. Močový měchýř měla na prasknutí a tma v chatě byla dokonale neproniknutelná. V kapse nahmatala mobil a podívala se, kolik je hodin. Skoro pět ráno. Spala téměř dvanáct hodin, což dokazovala i pořádně zatuhlá šíje.

Ale žila.

Alespoň jednu další noc…

Rychlý pohled z okna jí ukázal, že se stopy sice ještě dají rozeznat, ale rychle mizí pod sněhem, stejně jako stopy pneumatik jejího chevroletu.

Dobře, řekla si, i když na tom vlastně nezáleželo. Nemohla se schovávat. Ještě dnes a během následujících dní musela opustit skrýš a hledat si práci. Co nejrychleji. Peníze, které si s sebou vzala, ubývaly, a i když se snažila šetřit, ze své hotovosti nemohla žít donekonečna.

Odskočila si na sotva funkční toaletu. Pak si vzala baterku a zamířila na zadní verandu, kde večer viděla naskládané dřevo.

Borovicová polínka musela být na verandě vyrovnaná už řadu let, jak soudila podle hustých pavoučích sítí a faktu, že byla vyschlá na troud. Ta budou hořet skvěle. Ve velkém kulatém pařezu, který bezpochyby sloužil za štípací špalek, našla zaseknutou malou sekerku. Odnesla si dovnitř pár polínek a naskládala je do ohniště. Pak zkontrolovala komín, otevřela rošt a vrátila se na verandu, kde ve světle baterky naštípala pár třísek.

Díky, dědečku, že jsi mě zrovna tohle naučil, pronesla v duchu a vybavila si podobu starého muže, jeho olysalou hlavu plnou hnědých skvrn, brýle bez obrouček a lehce vystouplé břicho. To on ji bral na lov, to on s ní jezdil tábořit, to on utvářel z princezničky podobu samostatné ženy.

„Nikdy nevíš, kdy se ti bude hodit, že umíš střílet nebo postavit stan nebo rozdělat oheň, slečinko. Proč by ses to nemohla naučit zrovna teď?“ říkal jí. Pamatovala si, že když se pustil do učení, byl cítit po žvýkacím tabáku a Jacku Danielsovi.

Samozřejmě že zemřel už dávno, ale vzpomínka na něj a rady, které jí dával, v ní zůstaly.

Postavila si polínko, zvedla sekyrku a rychle ji spustila dolů. Z polínka se odlomila tříska. Pak stejný proces opakovala, dokud nenaštípala tři polínka. I když mrzlo a ve vzduchu se její dech srážel do podoby obláčků páry, pořádně se zapotila.

Jakmile se vrátila do chaty, našla zapalovač a brzy už v krbu hořel oheň, komínem stoupal kouř a místností se šířilo příjemné teplo. Pořád před sebou měla několik hodin tmy, a tak doufala, že chatu trochu prohřeje a světlo ohně jí nahradí světlo denní. Až začne svítat, oheň zase uhasí, aby nikdo neviděl stoupat kouř.

Sepsala si seznam věcí, které bude nezbytně potřebovat, pak zkusila telefon připojit k internetu, aby ho mohla propojit s přístrojem, který si vozila stejně jako svou novou totožnost.

„Jessica Williamsová.“ Zadívala se na kalifornský řidičák a číslo sociálního pojištění, které, jak jí tvrdili, nevzbudí ani náznak podezření. Když si k tomu připočítala svůj převlek, skutečně existovala možnost, že na chvíli jednoduše splyne s montanskou krajinou.

Můj život psance, pomyslela si a podívala se na stránku s nabídkou pomocných prací v této části Montany. Už před dvěma dny zveřejnila svůj životopis s poznámkou, že se právě přestěhovala a má zatím jen přechodnou adresu, takže se jí má případný zájemce ozvat on-line. Zatím nic, zhodnotila situaci a dojedla zbytek banánu.

Pak si prošla webovou stránku místních novin Medvědího Brodu, kde v sekci s nabídkami práce našla dva inzeráty, které nabízely práci obsluhy – Betsyina pekárna a bistro Midway. Oba si zapsala, pak snědla pár kousků sušeného masa a zapila je vodou, kterou si přinesla.

Bez dalšího otálení vytřela studenou vodou z kohoutku misku, převlékla se a zadívala se na svůj odraz v prasklém zrcadle na lékárničce zavěšené nad umyvadlem v koupelně. Svítalo. Skrz husté mraky a padající sníh se do místnosti dralo denní světlo.

Její rysy byly stále zahalené stíny, když se v ostrém světle z baterky začala líčit. Kontaktní čočky změnily její zlatavé oči na tmavě hnědé, pinzetou si proměnila klenuté obočí na ploché, levnou blond parukou si zakryla kaštanové vlasy, pomocí vycpávek přidala své jinak štíhlé atletické postavě dobrých deset kilo.

K tomu se navlékla do příliš upnutých džínů a svetru, na to si přetáhla bundu. Pak se na sebe znovu podívala do zrcadla. Takhle ji nemohl poznat nikdo.

Třeba bude mít dnes štěstí.

Štěstí? Vážně?

Koho by kdy napadlo, že skončí takhle? Ona, dcera z vyšších vrstev, žena s univerzitním titulem a obrovskou budoucností? A teď je na útěku…?

Bože, pomoz mi.

Na zlomek sekundy se v duchu vrátila do močálu. Znovu uviděla záblesk nože, znovu uslyšela tiché šplouchání vody, zahlédla tekoucí krev… Cítila bolest, zoufalství, absolutní bezútěšnost té chvíle i vědomí, že kdyby se jednoduše vzdala a podvolila se mu, byla by volná.

Ona ale bojovala.

A jako zázrakem přežila.

Zatím…

Zvedla ruku a špičkami prstů si nahmatala jizvu na zátylku hned pod linií vlasů, aby se ujistila, že ji paruka dobře zakrývá, pak se otočila ke dveřím. Nechtěla ho nechat vyhrát.

Ani náhodou.

Copyright © 2014 by Lisa Jackson

Translation © 2017 by Jakub Volný

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu DESERVES TO DIE, vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing, New York 2014, přeložil Jakub Volný

Jazykový redaktor: Jiří Popiolek

Korektura: Iveta Muchová a Dana Konvičková

Sazba písmem Minion Pro: Rajka Marišinská a Dušan Žárský

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v lednu 2017

ISBN 978-80-7498-198-2

Table of Contents

ZASLUHUJE ZEMŘÍT

Prolog

Kapitola 1