Jišaj Sarid

Limassol

Práh 2016

Copyright © Am Oved Publishers, 2009

Copyright © Yishai Sarid, 2009

Published by arrangement with The Institute for the Translation of Hebrew Literature.

Translation © Lenka Bukovská, 2016

ISBN 978-80-7252-671-0

Ráchelce

Ještě chvilku jsem zůstal sedět v autě, abych si prohlédl její starou fotografii a taky abych si doposlechl Here Comes the Sun. Harrisona v rádiu příliš často nehrají a ranních písní, jako je tahle, mnoho není. Než se s někým poprvé setkám, musím znát jeho tvář. Nenechat se zaskočit. Na fotce jí to moc slušelo, vlasy stažené dozadu, chytré čelo, usmívala se na Araba, který stál vedle ní na jakémsi setkání intelektuálů.

Bylo ráno, konec července. Venku panoval klid, jaký ve městech zavládne vždy o prázdninách. Kočky lezly po popelnicích, aby si odtamtud vytáhly něco k snědku, po ulici lemované tamaryšky kráčeli dva kamarádi směrem k moři, bezstarostně se smáli a pod paží nesli surfovací prkna.

„Bydlím ve třetím patře,“ řekla do telefonu. Poštovní schránky pokrývala vrstva samolepek nesoucích jména mladých nájemníků, kteří se už odstěhovali, a latinkou psaná jména těch, kteří už nežili. Dům byl zanedbaný a omítka se loupala. Úzkými, vysokými okny na chodbě, připomínajícími okna někde v klášteře, nebylo pro špínu vidět. Dafna mi přišla otevřít bosa, vlasy stažené dozadu, pronikavé oči. Můj první dojem.

„Zrovna telefonuju,“ oznámila mi. „Pojďte dál.“ Zaslechl jsem konec hovoru, krátce se zasmála a pak věcně dodala: „Musím teď končit, někoho tu mám.“ Nahlédl jsem do obýváku: dvě pohodlné pohovky ze sedmdesátých let, velké okno, z něhož byla vidět koruna fíkovníku, malá televize, na stěnách zajímavé obrazy, které jsem si nestihl prohlédnout. Byt byl obrácený do dvora a zalitý světlem. Kdovíproč jsem čekal, že bude temný.

„Pojďte sem, posadíme se v kuchyni,“ zavolala na mě.

Na kulatém stole s ručně šitým barevným ubrusem se vršily hromady papírů, stála tu i miska dozrávajících broskví. Z rádia se tiše linula vážná hudba, snad Chopin nebo někdo, koho jsem neznal.

„Proč jste tady?“ Hlas měla překvapivě mladý.

„Prý byste mi mohla pomoct, doporučovali vás,“ vysvětloval jsem. „Chci se naučit psát.“

„Je to pro vás důležité? Jste ochotný věnovat tomu čas?“ zeptala se tiše s potlačovaným úsměvem, posadila se na židli a jednu nohu složila pod sebe. Na sobě měla kalhoty z tenké látky.

„Ano. Proto jsem přišel.“

„Vy nepracujete? Co vás živí?“ vyptávala se. Tvář měla najednou tvrdou a pohled téměř mužsky soustředěný.

„Napracoval jsem se už dost,“ řekl jsem. „Teď chci psát. To je pro mě nejdůležitější.“ Důsledně jsem se držel svého scénáře. Za žádnou cenu jsem se od něj nesměl odchýlit.

„Někteří lidé sem chodí proto, abych všechnu práci odvedla za ně,“ poznamenala a položila ruce na stůl. Nehty měla krátké a čisté. „Ale to já nedělám. Jestli chcete, aby ta kniha vyšla, budete se muset snažit. Nebudu psát za vás.“

Na parapetu zamřížovaného kuchyňského okna stály květináče s bylinkami. Ve stěnách byly praskliny, léta dešťů a slaný vlhký mořský vzduch udělaly své. Strop se loupal.

Zeptala se, kde pracuji, a přehodila si nohu přes nohu.

„Třináct let jsem šéfoval investiční firmě,“ vykládal jsem. „Pro obchod to byly dobré roky. Ale pak jsem odešel. Možná se k tomu jednou vrátím. Peněz jsem vydělal dost. Teď mám chuť věnovat se tvorbě. Už od dětství sním o tom, že napíšu knihu.“ Sám sebe jsem překvapil tím, co jsem jí tu věšel na nos. Vyber si roli, říkal jsem si v duchu, rozhodni se, koho budeš hrát.

„Na investičního poradce jste si zvolil zvláštní téma. Jak jste se k němu dostal?“

„Víte, na vysoké jsem studoval historii,“ vysvětloval jsem, „dokud mě starost o obživu nepřinutila ze školy odejít. Náhodou jsem narazil na jeden článek o starověkém obchodníkovi s etrogy, ten příběh mě zaujal. Zkoumal jsem prameny a zjistil jsem, že se v různých obměnách objevuje i v Mišně a v latinských spisech. Pořád o tom muži musím přemýšlet, inspiruje mě.“

Měla úzké, opálené ruce a její prsty zdobilo množství tenkých zlatých prstenů, oči měla maličko došikma a nebylo pro mě snadné dívat se do nich a necítit rozpaky. Hubený dlouhý krk pokrývaly jemné vrásky, ale to mi ani trochu nevadilo. Podle toho, co stálo v papírech, byla o sedm let starší než já. V době, kdy rukovala, jsem chodil do páté třídy.

„Je to jen skica,“ podotkla. „Jste teprve na začátku.“

„Nespěchám,“ ujistil jsem ji.

„Tyhle stránky sice nepůjdou zítra do tiskárny,“ pokračovala, „ale stejně mi povězte, co přesně očekáváte. O velká zklamání rozhodně nestojím. To by ani jeden z nás nemusel unést,“ zasmála se. „Kvůli nedostatku talentu se oběsilo víc lidí než z nešťastné lásky.“

„Nebojte se,“ oplatil jsem jí smích. „Ve finančních kruzích se spíš skáče ze střechy. Věšet se nehodlám. Prostě chci napsat dobrou knihu. Už nejsem malý kluk a dovedu být trpělivý. Jsem dálkový plavec.“

Hned zbystřila. „Taky plavu,“ usmála se. „Kam chodíte?“ vzbudil jsem její zájem.

Vyprávěl jsem jí, že jako malý jsem chodíval do bazénu ve Weizmannově institutu. Na mistrovství Izraele na patnáct set metrů v kategorii pro mládež jsem skončil na pátém místě. Nebyl jsem žádný zázračný plavec, zato mi nechyběla vytrvalost. Plaval jsem třikrát čtyřikrát týdně. Nikdy jsem nevynechal trénink. Mnoho lidí nudí trávit pod vodou tolik hodin jen sami se sebou, mně se ta osamělost líbila.

„Chodím plavat několikrát do týdne,“ řekla Dafna. „Vždycky dva kilometry, někdy s ploutvemi, někdy s piškotem.“

Navzájem jsme si sdělovali podrobnosti o uplavaných vzdálenostech, bazénech, plaveckých stylech. Už jsem chápal, kde se bere ta klidná svěžest, kterou vyzařovala. Vždycky jsem měl rád lidi, co se vážně věnovali plavání.

Chtěla vědět, odkud jsem.

„Z Rechovot,“ odpověděl jsem. „Otec je profesorem na zemědělce, matka je učitelka. Obyčejný příběh, jakých je spousta.“

„Obyčejný příběh neexistuje,“ prohlásila. „Už jen o téhle samotné větě by se dalo napsat tisíc románů. Jsem si jistá, že byste měl o čem vyprávět.“

Začervenal jsem se. Všimla si toho a zasmála se. Musíš si dávat pozor, uvědomil jsem si, je mnohem chytřejší než ty.

„Jak byste chtěl začít?“ zajímala se. Na jednu rostlinu v kuchyňském okně usedl pták a dal se do zpěvu.

„To mi povězte vy.“

„Mohli bychom si trochu popovídat o vašem hrdinovi,“ navrhla.

„Sepsal jsem všechno, co o něm vím,“ začal jsem. „Je to židovský obchodník, který se po zničení Chrámu vypraví na řecký ostrov, aby odtamtud do Judeje dovezl etrogy.“

„Znáte ho?“ zeptala se.

„Myslím, že ano,“ potvrdil jsem. „Dlouho jsem se s ním sžíval, než jsem se pustil do psaní. Jeden čas jsem pracovně často jezdil do zahraničí a on mě na cestách doprovázel. Někdy jsem byl já sám obchodníkem s etrogy. V knihovně jsem si pročetl všechny verze příběhu. Seznámil jsem se i s místem samotným. Loni jsem tam byl. Pokud existuje ráj, je na Naxu. A etrogy tam pěstují dodnes.“

„Jak vypadá? O čem přemýšlí, jaké jsou jeho pohnutky? Co ten váš obchodník s etrogy snídá?“ vypálila na mě sérii otázek. Mezírka mezi zuby, pružné pohyby, rychlá řeč – v tom všem bylo cosi mladistvého.

Už jsem v té hře až po uši, říkal jsem si, bylo by lepší přijít hned zkraje s jiným příběhem. Jenže já žádný jiný příběh neměl.

„Žije ze dne na den,“ řekl jsem. „Moc nepřemýšlí. Došlo k hrozné tragédii a on se snaží žít dál tak, jak umí, dovážet etrogy na svátek Sukot. Je to praktický člověk.“

„Že moc nepřemýšlí? Takový člověk neexistuje,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „Posaďte ho na loď, vypravte ho na dvoutýdenní plavbu a ujišťuju vás, že se mu od samého přemýšlení rozskočí hlava. Přemýšlením strávíme mnohem víc času než jednáním.“

V tom jsem s ní nesouhlasil. Někdo se snaží v jednom kuse něčím zaměstnat, jen aby unikl myšlenkám.

Vstala a začala chystat kávu. V kuchyni jsem nenašel jedinou novou věc: starý sporák, trouba, jakou mívala moje babička v Rechovot, lednice značky Amcor z šedesátých let. Všechno však bylo čisté, zalité měkkým světlem, které jako by sem zvenku proudilo přes nějaký filtr.

„Vy určitě pijete latté,“ prohlásila. „Ale to já nemám.“

„Ne,“ zasmál jsem se. „Piju černou kávu. S lógrem.“

„Nevypadáte na bankéře,“ řekla otočená zády ke mně. „Něco mi na vás nesedí. Kolik sladíte?“

Dál jsme hovořili o mém hrdinovi, teď se plavil z Malé Asie na ostrov. Popsal jsem jí, jak se v té době stavěly plachetnice. Než jsem k ní šel, dopodrobna jsem si to nastudoval. Pomáhala mi jednotlivé myšlenky rozvíjet.

„Je ženatý?“ zajímala se. „Miluje někoho?“

„Je mu pětatřicet. Tehdy byl v jeho věku ženatý každý. Má manželku a hodně dětí. Ale je mu dobře na cestách. V době, kdy se vydává na plavbu, je situace v zemi moc zlá.“

„Stýská se mu po ženě nebo cestou kouká po jiných?“ ptala se s úsměvem.

„Vida, já věděl, že něco schází,“ vyhrkl jsem ve snaze se jí zalíbit. „Aby se kniha prodávala, musí tam být sex. Možná bych ho v přístavu mohl nechat vyspat s lehkou ženštinou, než se vydá na moře.“

„Kdepak,“ se smíchem odmítavě zamávala rukou, „na to zapomeňte. A rozhodně jí neříkejte lehká ženština.“

Během rozhovoru jsem si dělal poznámky do žlutého bloku, který se podle mě hodil pro spisovatele. Slíbil jsem, že úvodní část příběhu do příští schůzky přepíšu.

Vstal jsem a položil na stůl sto šekelů – částku, na níž jsme se dohodli po telefonu. Doprovodila mě ke dveřím, a když jsem sahal po klice, pronesla tiše: „Nemůžu vám nic slíbit. Nezaručím vám, že ta kniha vyjde. Možná mi budete platit zbytečně a nic z toho nevzejde.“

„To je v pořádku. Říkal jsem vám, že už jsem velký kluk.“

„Nerada bych vás zklamala,“ zopakovala, „ale něco vám zkrátka zaručit nemůžu.“

„To je v pořádku, Dafno,“ poprvé jsem ji oslovil jménem. Dohodli jsme se, že se sejdeme zase za týden.

Po návratu do kanceláře jsem vnitřní poštou odeslal krátké hlášení o průběhu schůzky a vzápětí mi volal Chajim, ať k němu přijdu. Cestou na druhý konec chodby do jeho kanceláře jsem míjel celou řadu místností a zdravil všechny kolegy. Chajim seděl jako obvykle schovaný za monitorem a zavalený papíry.

„Jak to šlo?“ zajímal se. Byl neoholený, souviselo to nejspíš s nějakým svátkem, při kterém jako věřící dodržoval půst.

„Jako na soukromé lekci,“ odpověděl jsem. „Rozcupovala mi příběh na kusy. Nevím, jestli tenhle případ zvládnu.“

„Musíš,“ prohlásil Chajim a křivě se usmál. „Ten tvůj příběh vážně za moc nestojí, říkal jsem ti to. Netuším, kde jsi k němu přišel. Etrogy se pěstovaly tady, nikdy se pro ně nemuselo posílat do Řecka.“

Znovu jsem ho odkázal na Talmud, ale on jen odmítavě mávl rukou.

„Takhle to dopadá, když čte Gemaru někdo, kdo jí nerozumí. Její duch mu uniká a zůstanou jen fakta. Můžeš chodit jednou týdně studovat se mnou, pak začneš chápat smysl.“ Potom se zeptal, kdy sem dostaneme toho člověka z Gazy.

„Příští týden,“ odpověděl jsem. „Nebo možná přespříští. Po mojí další lekci u ní. Jestli bude ochotna spolupracovat.“

„A myslíš, že bude?“ zvedl ke mně Chajim zarudlé oči.

„Podle mě nemá na vybranou,“ řekl jsem.

„Informuj mě, jak se to vyvíjí. Nejde jenom o nás, vždyť víš. Chci znát všechny podrobnosti.“

V jejím spisu jsem našel hlavně staré novinové výstřižky, pochvalné kritiky na její první knihu vystřižené z literárních příloh, vlažné recenze na druhou knihu, fotografie z populárního časopisu, asi třiadvacetiletá dívka v minisukni stojí vedle bohémského umělce Dana Ben Amoce na balkoně ve staré Jaffě a jí meloun, na nose má velké brýle a pod ní je titulek ze společenské rubriky.

Byly tu i snímky tajně pořízené teleobjektivem, vypadaly jako příprava na atentát: židovsko-arabské shromáždění v Nazaretu v roce 1981, demonstrace proti založení osady v Samaří. Objevila se na fotkách ze čtyř nebo pěti takových akcí, ale jen na jedné, nad níž se člověku tajil dech, se hledáček fotoaparátu zaměřil přímo na ni, takže se ocitla uprostřed obrázku. Stojí na úzké silnici a hovoří se starým Arabem, drží transparent psaný hebrejsky i arabsky a oči jí jen září, v pozadí je olivový háj. Někdo odvedl lajdáckou práci, protože na fotografii chybí místo i datum. Na žádném snímku nevypadala rozzlobeně, ani na těch, kde lidé kolem ní křičí, ani tam, kde má otevřená ústa a cosi volá. Byla to jen statistka. Dokud jsem se nezačal zabývat tímhle případem, neměla ani vlastní spis, dokumenty pro mě museli vybrat z jiných složek patřících lidem důležitějším než ona.

Její prvotina vyprávěla o dětství v Tel Avivu, u moře, nedaleko Karmelského trhu. Otec původem z Bulharska pracoval jako stavební dělník, maminka přicestovala po válce sama z Evropy. Když Dafnu přivedli na svět, byli oba už postarší a měli za sebou dost útrap, přesto z knihy čišela radost ze života. Za pozornost stála například nádherná pasáž o moři, kde líčí, jak ji tatínek držel v náručí a poprvé s ní šel do vody. Román vyšel v roce 1978 – autorce bylo v té době pouhých třiadvacet let– a dočkal se výborných kritik, hovořících o tom, že se v hebrejské literatuře objevil nový ženský hlas, procítěný a přitom bořící zažité konvence. Knihu jsem si musel vypůjčit z univerzitní knihovny, protože v knihkupectvích už nebyla k sehnání.

Druhý román jí vyšel o dva roky později, milostný příběh mladé ženy a ženatého muže. Byl zřejmě temnější a ambicióznější, vydalo ho malé nakladatelství a kritice se nijak zvlášť nelíbil. Knihu se mi nepodařilo získat nikde, ani v knihovnách. Nic dalšího už nevydala, mnoho knih však redigovala či přeložila z angličtiny. Po určitou dobu vyučovala literaturu na střední škole.

Prozatím šlo o vedlejší úkol, kterému jsem nemohl věnovat příliš času. Každý den jsem jako na běžícím páse vyslýchal zadržené. Veškerou pozornost jsem věnoval jim. Mluvil jsem s nimi, dotýkal jsem se jich, společně jsme dýchali tentýž dusný vzduch – na hodinky jsem se při tom nedíval. Někdy jsem v práci zůstával i přes noc, to když probíhaly velké zátahy a teroristický útok visel ve vzduchu. Snažil jsem se dvakrát denně volat Sigi. Podávala mi krátké zprávy o malém, ale když jsem se zeptal, jak se má ona, dostával jsem jen úsečné odpovědi. Věděla, že jsem myšlenkami jinde a že ve skutečnosti neposlouchám. Domů jsem se často vracel v neobvyklou dobu a úplně vyčerpaný. Sigi spala nebo spánek předstírala. Brzy ráno, dlouho předtím než jsem se probudil, pokud jsem vůbec přišel domů, vyrážela s malým do školky a odtamtud pokračovala rovnou do práce.

Vyžádal jsem si poslední nahrávky. Dostal jsem sice zkrácený přepis hovorů, já však vždycky raději poslouchal sledovaného přímo, chtěl jsem se mu přiblížit, pokusit se mu porozumět. Nahrávky mi přinesla starší žena s bílým copem, vypadala jako knihovnice. Posadila se proti mně, přestože jsem jí nenabídl místo. Většinou jsem pracoval s lidmi, kteří měli na starost odposlechy z arabštiny; kolegy z židovské sekce jsem neznal.

„Vyšetřovatelé obvykle nechtějí poslouchat rozhovory sami,“ řekla.

„Já zřejmě pracuju jinak,“ odpověděl jsem.

„Doufám, že to nepředáte nikomu dalšímu,“ prohlásila vážně.

Zvedl jsem hlavu od protokolů z výslechů z předešlé noci. Jeden mladík v Náblusu zmizel už před třemi dny z domu a jeho otec nám u výslechu zarytě tvrdil, že netuší, kde je. „Prosím?“ vytřeštil jsem na ni oči.

„Možná to byla zbytečná poznámka,“ vysvětlovala, „ale pracovat s Židy je něco úplně jiného. Chtěla jsem vás na to upozornit, protože s naším oddělením spolupracujete poprvé. Hrozí tu větší riziko úniku informací. Nemůžete vědět, kdo tu paní zná. Třeba soused odvedle nebo někdo, kdo s ní sloužil na vojně, to se dá jen těžko tušit. Proto mnohem víc lpíme na dodržování správných postupů.“

„Máte zbytečné obavy,“ ohradil jsem se. „Nejsem tady první den a tohle nikomu předávat nebudu.“

„Zní sympaticky,“ řekla písařka. „Kdysi jsem četla její knihu. Nebyla špatná. Každopádně,“ vstala, „jsem si jistá, že se k ní budete chovat hezky. Všechno je v téhle obálce. Až budete hotov, zase nám ji vraťte.“

Neposadím ji na židli se svázanýma nohama a s rukama spoutanýma za zády, pokud měla na mysli tohle, říkal jsem si v duchu. Ani jí na hlavu nenasadím pytel, co smrdí po sračkách.

Pozdě večer, po dni nabitém poradami, na kterých jsme probírali teroristický útok, jehož přípravy nám probíhaly přímo pod nosem, a snažili jsme se vyhodnotit situaci, jsem vložil nahrávku do přístroje a nasadil si sluchátka. Mohl jsem přeskakovat mezi jednotlivými hovory jako mezi písněmi na cédéčku.

Nejprve jí volali z jednoho nakladatelství, ptali se na knihu, kterou pro ně právě redigovala. Je to brak, červená knihovna, prohlásila, každá stránka je hotové utrpení. Nakonec chtěla vědět, jak to bude s jejím šekem. Šéfredaktor odpověděl, že potíž je v tom, že má obstavený majetek, bude to muset vyřešit, aby mohla peníze dostat. „Dafno, co se děje?“ zeptal se. „Kde se všechny ty dluhy vzaly?“ „To máte jedno,“ odbyla ho, „stejně byste mi nemohl pomoct.“

Pak telefonovala právníkovi, měl nesympatický hlas a zněl netrpělivě, stále dokola opakoval, že má moc práce. Nejprve se doprošovala, pak přešla do útoku, ptala se, kdy bude soud. Právník konstatoval, že ještě nedostali posudek od probační služby, protože Jotam na schůzku s nimi nedorazil. „To je dost zlé,“ zdůraznil. „Probační služba je naší jedinou nadějí. Uvědomte si, že má podmínku, soudkyně ho pošle do vězení, ani nemrkne. A já si nemyslím, že váš syn je na vězení stavěný. Sežerou ho tam zaživa. Musíte s ním promluvit, aby zašel za probační úřednicí a pokusil se na ni udělat dobrý dojem a aby souhlasil s tím, že půjde na léčení. Jinak mu nepomůžu, já ani nikdo jiný. Teď musím končit. Čekají na mě.“

Pálily mě oči. Před sebou jsem měl ještě noční cestu do Jeruzaléma, kde jsem musel být osobně přítomný u několika výslechů, netušil jsem, jestli se dnes vůbec dostanu se domů. Přesto jsem si pustil další rozhovor.

Muž z Gazy mluvil pěknou hebrejštinou. Při hovoru s ním byla Dafna jako vyměněná: nezněla zoufale, jako když hovořila s právníkem, ani netrpělivě a zahořkle jako při telefonátu do nakladatelství. Hlas měla starostlivý a vřelý. „Jak ti je? Pořád máš takové bolesti?“

Vyprávěl jí, že se šel odpoledne podívat na moře, někdo ho svezl. Některé rodiny i se širokým příbuzenstvem bydlí celé léto ve stanech na břehu, protože v táborech se nedá volně nadechnout. Dívky jsou oblečené jako v Saúdské Arábii a chodí do vody v šatech. Snažil se držet trochu stranou, ale bylo tam příliš mnoho lidí. Ani moře už mu nepomáhá.

„Přijeď sem, zajdeme si na Gordonovu pláž,“ zasmála se Dafna ve snaze zvednout mu náladu. „Pamatuješ, jak jsme se chodili koupat v noci a tys nás učil písničku Abd al-Wahháb?“

„Přijel bych moc rád,“ řekl. „Stýská se mi po tobě, Dafno. Máš pro mě nějaké nové zprávy?“

„Netuším, s kým ještě promluvit,“ povzdechla. „Rozeslala jsem dopisy na všechny strany. Kdysi jsem znala někoho v armádě, ale už odešel do civilu. Volala jsem do Peresova centra. Slíbili, že se mi ozvou. Pro tebe bych obrátila svět vzhůru nohama, Háni, ale už si nevím rady. Nic není jako kdysi. Zdá se mi to, nebo bylo dřív všechno lepší?“

„Vždycky to stálo za hovno,“ zasmál se a pokračoval pomalou, bezchybnou hebrejštinou, „ale aspoň nám všem bylo do smíchu. Dneska tě můžou zastřelit jako psa, nechat tě shnít… Do prdele, to je bolest… Promiň, že nadávám, Dafno, hrozně to bolí.“

„A nemáš něco proti bolestem?“ zeptala se.

„Tady se nedá nic sehnat. Situace je tu naprosto příšerná. V noci nemůžu bolestí spát. Zkoušel jsem hašiš, ale nepomohlo to, jen mě po něm napadají ošklivé myšlenky, a alkohol pít nesmím. Už jenom čekám, až přijde konec. Dafno, tohle není žádný život.“

„Myslím na tebe,“ řekla tiše, „a dostanu tě odtamtud, neboj se. Udělám všechno, co budu moct. Zavolej mi za pár dní.“

Do těch literárních rozhovorů jsem se tak zabral, že jsem si ani nevšiml, jak je pozdě. Rychle jsem sjel výtahem k autu a pustil se po ajalonské dálnici do Jeruzaléma. V mobilu jsem měl spoustu zpráv, volali mi, abych dorazil co nejdřív. Věci se co nevidět mohly vymknout kontrole, bylo to cítit ve vzduchu: kdosi opásaný bombou plnou hřebíků už se nejspíš procházel osvětlenými ulicemi, brousil kolem kaváren a hledal místo, kde to nejvíc žije, aby se tam mohl odpálit. Místo, kde se na sebe bude tlačit co nejvíc živých těl, z nichž by mohl nadělat mrtvoly. A my pořád ne a ne ho vypátrat.

Za Latrunem stála dlouhá kolona, asi tam došlo k nehodě. Posadil jsem si na střechu modrý majáček a projel po krajnici, policisté stojící u vraku auta se na mě jen zběžně podívali a svítilnami mi naznačili, že můžu pokračovat. Sjížděl jsem dolů čtvrtí Moca. Otevřel jsem okénko, protože horko z nížiny vystřídal jeruzalémský vítr. Dorazil jsem na místo. Náměstí zelo prázdnotou, věže Ruského kostela byly krásně osvětlené pro turisty, kteří nepřijížděli. Před areálem policejní stanice, obehnaným drátem, jsem na chvilku vystoupil z auta, zavolal jsem domů a poprosil Sigi, aby mi dala malého k telefonu. „Už dávno spí,“ řekla. „Kde jsi? Kdy přijedeš?“

Vstoupil jsem na stanici, abych tam strávil noc.

Snažil jsem se přemluvit Chajima, ať mě z toho druhořadého úkolu odvolá. Chajim jako téměř jediný ze svých vrstevníků ještě zvládal aktivní službu, táhlo mu na padesát, měl zmrzačenou nohu, což byla památka na jednu nepodařenou akci v Libanonu, a byl posedlý prací. Když jsem ho poznal, ještě nenosil kipu, přestože již tehdy byl věřící. V posledních letech už ale černou kipu neodkládal.

„Na tenhle případ můžeš nasadit kohokoli,“ tvrdil jsem mu. „Vezmi si některou holku ze židovské sekce, já na tyhle lekce tvůrčího psaní nemám čas. Lítám jako blázen, dva dny jsem se nesprchoval, smrdím hůř než ti, které vyslýcháme. Chajime, buď tak hodný a odvolej mě.“

Chajim vztekle odsekl, že jsem jediný, kdo se na ten úkol hodí. Dafnin případ vůbec není jednoduchý a jenom já dokážu zapadnout do jejího prostředí. Nemůže za ní poslat nějakého řezníka, a holku taky ne. Navíc – já dobře píšu. Rád si čte mé protokoly z výslechů, nepíšu šablonovitě jako ostatní. Kromě toho prý nemám zapomínat, jak jsem jim u přijímacího pohovoru prozradil, že chodím do kurzu tvůrčího psaní. „Znělo to mnohem hůř, než kdybys prohlásil, že si pícháš heroin,“ smál se. „Málem se mi je nepodařilo přesvědčit, aby tě vzali. O takové bohémy nestáli. Měli strach, že jsi nasazený novinář. Nelituješ někdy, že ses nedal na spisovatelskou dráhu?“

Řekl jsem Chajimovi, ať mi dá pokoj.

„Vážně jsi mohl být spisovatel,“ snažil se mi zalichotit. „Máš cit pro detail. Ti opravdu dobří vyšetřovatelé používají rozum, a ne sílu. Aby si člověk mohl dovolit být citlivý a nesklouzl ke krutostem, potřebuje sebejistotu. Podívat se na toho, kdo sedí před tebou, dostat se mu do hlavy, a ne mu hned jednu vrazit.“

Zkoušel jsem si vybavit někoho z dlouhé řady zadržených, které jsem za posledních pár dní vyslýchal. Žádná z tváří mi neulpěla v paměti. „Já tuhle schopnost ztrácím, Chajime,“ přiznal jsem. „I ze mě se stává řezník. Už nemám čas jít na ně chytře. Hned od začátku musíš ukázat sílu. Jednání v rukavičkách na ně neplatí. A podle stejných pravidel hrají i oni, čekají na ponižování, na rány a na to, až se podělají do kalhot, aby měli omluvu, až začnou mluvit. Tak jako tak nás nenávidí a chtějí si tu nenávist poctivě zasloužit. V sázce je příliš mnoho, už není cesty zpátky. Povídat si dlouho do noci, nabídnout mu cigaretu, poslechnout si historku, jak dědeček v osmačtyřicátém prchal na oslu do Jordánska, a od dědečka se zvolna dostat až k bratrovi, který se chystá odpálit na sobě bombu – na tyhle věci není kdy. Elegance je dávno mrtvá, teď už to nechodí tak jako za tvých mladých let.“

Chajim se na mě podíval trochu polekaně. Většinou jsem toho moc nenamluvil. „Potřebuješ si odpočinout,“ doporučil mi věcně. „Kdys byl naposledy doma? Kdy jsi naposledy strávil večer se svojí ženou?“

„Prosím tě, Chajime, buďme realisti, tenhle závod už nejde zastavit, to ti asi říkat nemusím. I když sedím doma, v duchu jsem pořád tam dole.“

„Musíš někdy vypnout,“ zopakoval ustaraně Chajim a upřel na mě pohled, který jsem neznal. „Vyčistit si hlavu, nemyslet jenom na práci. Aspoň o víkendu. Za chvilku budou svátky. Při modlitbě se nesmí myslet na nic jiného, nesmí se mluvit o penězích. Tohle je důvod, proč jsem se vrátil k víře. Časem člověku dojde, jaká je v tom moudrost. Měl bys trávit víc času se svojí ženou. Společně posedět. Pořídit si další dítě. Takhle se zničíš.“

Chajimův pohled mě provázel ještě mnoho dní po našem rozhovoru. Tehdy večer, právě když jsem se chystal jet domů, abych stihl vykoupat malého, se mi však rozbzučel telefon, bez přestání přicházely další a další zprávy o hledaném mladíkovi, který si nasadil ten svůj parádní pás jako ženich na svatbu. Hned jsem se rozjel tam, kde mě potřebovali, a k ránu jsem byl celý ochraptělý od křiku. Tu noc šly citlivost i elegance stranou.

Na druhou schůzku jsem přišel včas, oholený a umytý, v tříčtvrtečních kalhotách, přesně jako někdo, kdo vydělal velké peníze v hi-tech byznysu a mohl předčasně odejít do důchodu. Byl jsem trochu nervózní. Cestou nahoru po schodech jsem se zadýchal, nemohl jsem se dočkat, až se usadím k chladivému kuchyňskému stolu a ucítím vůni rozmarýnu, až si budeme povídat o mém fiktivním textu, až si promluvím s někým tak vzdělaným a milým, jako je ona.

Tentokrát však v bytě panovalo šero, žaluzie byly stažené, Dafna mi otevřela v županu a rozcuchaná, jako bych ji právě vzbudil.

„Omlouvám se, asi jsem si spletl hodinu,“ zamumlal jsem ve dveřích, ta situace byla trapná pro nás oba.

„Ne, pojďte dál,“ řekla se sklopenou hlavou. „Chviličku počkejte, hned se dám do pořádku. Můžete se posadit v obýváku. Otevřu okno.“

Do pokoje pronikla trocha světla a Dafna rychle zmizela v zadní části bytu. Na stěně visela velká reprodukce Jigala Tumarkina, žena stojící v kamenném kruhu šejchova hrobu a nad tím kresba nějaké katedrály. Možná je na obraze ona sama, před dvaceti lety. Za pár minut byla zpátky, na sobě džíny a dlouhé seprané tričko, pod nímž se křivky jejího těla ztrácely. Byla bledá a vypadala vyčerpaně, pod očima měla tmavé kruhy. Hledal jsem stopy po bití, ale žádné jsem nenašel.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Semlelo se toho teď trochu moc,“ usmála se hořce. „Měla jsem tu nečekanou návštěvu. Omlouvám se za to uvítání. Než jste přišel, na chvíli jsem si lehla. Už jsem v pořádku.“

„Můžu vám nějak pomoct?“ chtěl jsem vědět.

Najednou působila křehce a zranitelně, jako by potřebovala ochránit. „Dejte mi ještě pár minut, dobře?“ poprosila mě. Slyšel jsem, jak přechází mezi pokoji a kuchyní, chvatně sbírá věci a někam je hází, otevírá okna, aby dovnitř pustila trochu vzduchu, zametá stopy po tom, co se zde odehrálo.

Když se vrátila, vypadalo to, že se trochu vzpamatovala, vlasy měla sepnuté.

„Jste si jistá…“

„Ano. Už je to dobré.“ Za každou cenu se snažila rychle odvést řeč jinam. „Promluvme si o vaší knize.“ Nalila vodu do konvice. „Trochu jsem o ní přemýšlela. Vybral jste si zajímavé téma, snad by z toho mohlo něco být. Doufám, že jsem vás minule příliš neodradila, tuším, že jsme vašeho hrdinu opustili na lodi, cestou na ostrov, je to tak?“

Celý týden jsem neměl čas nic napsat, musel jsem improvizovat. „Uvažoval jsem, jestli tam nedat bouři na moři, ale možná je to příliš dramatické.“

„Já jsem pro drama,“ prohlásila a strojeně se zasmála. Seděla proti mně na široké pohovce. „Židovský Odysseus, proč by ne…“ Myšlenkami byla očividně někde úplně jinde. V téhle fázi posíláme vyšetřovaného odpočinout si do cely, protože je jasné, že už z pusy nevypustí jedinou kloudnou větu.

„Musím vám něco povědět,“ pronesl jsem tiše, jako bych se k něčemu přiznával. „Nemůžu s tím příběhem hnout. Cítím, že jsem se zasekl. Málem jsem vám zavolal, abych dnešní schůzku zrušil, celé mi to najednou připadá hrozně umělé, přitažené za vlasy. Co když jsou to všechno jen takové moje fantazie?“

Za velkým oknem, jímž do obýváku probleskovaly paprsky poledního slunce, prolétl holub mířící bůhvíkam, Dafna se na mě zadívala a pak její pohled sklouzl kamsi do dálky, jako by skrze mě zahlédla něco osudového. „Můžete jít,“ řekla.

Hledal jsem slova, kterými bych rozhovor udržel v chodu, musel jsem se přemáhat, měl jsem sto chutí sebrat se a zmizet, jít dělat opravdovou práci. „Znáte tyhle pocity?“ zeptal jsem se.

Seděla se založenýma rukama, schoulená do sebe. „Jistěže jsou to fantazie,“ její hlas zněl najednou jasně. „Krása ani logika, jakou najdete v příbězích, se v opravdových věcech neskrývá. Jakmile vám život uštědří první ránu, začnete to chápat. Když mi bylo třiadvacet, napsala jsem knihu, všechno bylo tak samozřejmé jako procházka po pláži, nejsnazší věc na světě, jako dýchání. Teď se pokouším napsat novou věc a je to pekelně těžké. Trápím se, vím, že ta kniha nezmění svět, vím i to, že moje myšlenky nejsou nijak geniální. Zbývá jen příběh, ale každý příběh už někdo vyprávěl, stačí si zapnout televizi a uvidíte nekonečné množství variací. Přesto dál tesám písmeno za písmenem, trhám stránky, a když se mi nedaří, je mi z toho do pláče. Nevím, proč vás tím obtěžuju, snad proto, že jsem prožila dva těžké dny a měla jsem tu nezvanou návštěvu. Vy jste si přišel pro profesionální služby a já vás místo toho zatahuju do svých soukromých záležitostí. Jste dobrý posluchač.“

„Co tu bylo za lidi?“ chtěl jsem vědět. Zlobil jsem se na sebe, že jsem si neposlechl telefonní hovory z posledních dní.

„Prostě lidi,“ oči měla chladné jako led, mluvila však dál: „Sháněli se po mém synovi. Pak prohledali jeho zásuvky, dívali se pod matraci i do hrnců v kuchyni. Celý byt mi obrátili naruby. Když nic nenašli, odnesli si moje šperky. Úplně všechny. Řekli mi, že až ho vypátrají, podříznou mu krk, prý jim dluží spoustu peněz. Vidíte, tady máte příběh, hrubý materiál na novelu.“

Odvrátila hlavu k oknu, za nímž se lehce pohupovaly větve stromu, a rozplakala se. Neměl bych jí teď, když má slabou chvilku, prozradit, kdo jsem, a předložit jí svou nabídku?

Ještě je příliš brzy, usoudil jsem. Nebylo by to profesionální.

Zeptal jsem se, kolik je synovi let a co dělá, přestože jsem vlastně všechno věděl.

„Mám strach, že ho chytnou,“ pokračovala plačtivě. „Tihleti se nezastaví před ničím. Prý: můžeš být ráda, zlato, že ti nezmalujem ksicht. Možná bysme ti na památku mohli něco zlomit. A já se před nimi třesu a čekám, až mě dodělají…“

Vstal jsem a došel jí pro papírový kapesník. Nesnáším, když lidé brečí a používají slzy jako prostředek, jak si vysloužit soucit nebo získat čas navíc. Rozčiluje mě to.

„Volala jste na policii?“ zajímal jsem se.

„Na policii? Kde to žijete? Syn má už tak problémů dost, nebudu mu přidělávat další.“ Odešla do koupelny, znovu pustila vodu a opláchla si obličej, když se vrátila, celá červená a napuchlá, zvláštně se zasmála: „Pusťte to z hlavy, vaše problémy to nejsou. Radši se podíváme na ten váš historický příběh. Už jste přemýšlel, kdo bude hrát vašeho obchodníka s etrogy, až to zfilmují?“

„A víte, že ano,“ prohodil jsem pobaveně. „Jen váhám, jestli by byl lepší Al Pacino nebo Robert De Niro. Otázka je, kdo se bude líp prodávat.“

„Jste fajn člověk,“ usmála se. „Je dobře, že jste přišel. Jste tak normální.“

Uvařila čaj a přinesla talířek datlí. Pak pustila ve vedlejším pokoji příjemnou tichou hudbu, usadila se na pohovku, složila si nohy pod sebe a zeptala se mě na mé dětství v Rechovot, na matku a na otce. Vyprávěl jsem jí o tom, jaké jsem byl dítě, dávno zapomenuté věci, o kterých jsem už léta nikomu nevykládal, jako náhradu za lži, do nichž jsem se halil teď. Dafna prohlásila, že na mém místě by psala právě o tomhle, odtud by čerpala látku dřív, než by se vydávala někam do starověku k etrogům.

„Mně to moc zajímavé nepřipadá,“ poznamenal jsem. Všechny ty vzpomínky jako by byly natřené šedou a tmavě modrou barvou.

„Na začátku nepotřebujete příběh,“ vysvětlovala dál. „Cvičit se můžete na detailech. Předtím, než se pustíte do velkého plátna s Hannibalovou bitvou, musíte umět namalovat koně.“

„Myslíte, že toho koně někdy svedu?“

„Zkuste to. Ještě nevím, jakou máte výdrž.“

Zadala mi domácí úkol do příští schůzky. Jednoduchá začátečnická cvičení, miniatury, drobné črty.

Ve dveřích jsem se znovu zeptal, jestli jí můžu nějak pomoct, a poradil jsem jí, ať si dá vyměnit zámek. Další rady jsem si zatím nechával v záloze.

Dafna se usmála, oběma hubenýma rukama sevřela mou dlaň i předloktí a řekla: „Vážně jsem ráda, že jste přišel. Pomohl jste mi. Na shledanou příští týden.“

Chtěl jsem si co nejdřív poslechnout její telefonní hovory za poslední dny. Žena s bílým copem mi je přinesla osobně, znovu odříkala formulku o důvěrných materiálech a o tom, že to mám mít na zřeteli. Málem jsem ji z kanceláře vykopl, nechápal jsem, proč je vůči mně tak podezřívavá, jako bych na sobě nesl znamení, které sám nevidím.

Dafna telefonovala na všechny strany jako divá, sháněla peníze. Kamarádky ji odmítaly. Litují, ale nemají z čeho dávat. Několik mužů s ní mluvilo velmi mile, dokonce jí navrhli schůzku. Já potřebuju peníze, a nutně, odpovídala umanutě.

„Jistě, rozumím,“ pokoušel se jeden z hlasů využít rýsující se příležitost. „Můžeme to probrat u oběda.“ Nechtěla se s nimi scházet u oběda ani u večeře, rozhovory nepřinesly žádný výsledek.

Potom zavolala synovým kamarádům, aby zjistila, jestli nevědí, kde je, a aby mu vyřídili, že si má dávat pozor, protože ho jistí lidé hledají. Všichni tvrdili, že ho neviděli celé roky a že s nimi dávno přerušil styky.

Do toho všeho se z Gazy ozval Háni, zdvořile se ptal, jestli už dostala odpověď z Peresova centra. S pláčem na krajíčku mu odpověděla, že mu teď nemůže pomoct.

„Dafno, co se stalo?“ zajímal se.

„Jde o kluka,“ povzdechla si. „Jsou s ním potíže.“

„Drogy?“ zeptal se, jako kdyby takový rozhovor nevedli poprvé.

Na lince to místo odpovědi zapraskalo.

Háni dostal dlouhý záchvat kašle. Když se uklidnil, pokračoval: „Hrával jsem si s ním. Byl to krásný chlapec. Ty jsi žertem říkala, že je ošklivý, z pověrčivosti, abys to nezakřikla, aby se mu nic zlého nestalo. Učil jsem ho plavat u vás na pláži, pamatuješ? Lokl si trochu vody a polekal se, řekl jsem mu, ať se nebojí. Škoda, že se s ním teď nemůžu sejít a promluvit si, aby pochopil, jaké má štěstí, že se narodil tobě. Aby mu došlo, o co přichází…“

„Nevím, proč tolik nenávidí život,“ vzlykala Dafna.

Háni se znovu rozkašlal, kašel neustával a trhal mu plíce. Představoval jsem si špinavé lůžko, na kterém spává, nemocí zpocený obličej, neomítnutou zeď. Jak to, že i přes to všechno dovedl hovořit tak něžně?

„Zavolám ti, Háni,“ slíbila mu uplakaně. „Jakmile se to tady trochu zlepší, ozvu se. Zatím se drž. Myslím na tebe.“ Ostré pípnutí hovor ukončilo.

Nadiktoval jsem našemu prostředníkovi z civilní správy v Gaze Hániho údaje. O několik minut později se ozval zpátky a oznámil mi, že ho bez problému přijmou v telavivské Ichilovově nemocnici. Nad těmihle lidmi máme moc jako Bůh, jediným telefonátem jim můžeme zachránit život. Donašeči a zrádci žijí v dnešní době déle, to je známá věc, už Primo Levi o tom psal ve svých pamětech. „Na onkologii ho budou očekávat,“ sdělil mi postarší důstojník. „K přechodu musí přijít sám, hlavně ať na nás nikdo nic nezkouší. Sanitka ho odtamtud převeze na naši stranu.“

Dal jsem na Chajimovu radu a zamluvil pro nás se Sigi lístky do divadla na páteční večer – tou dobou si obyčejní lidé dopřávají odpočinek poté, co se jim podařilo bez úhony přežít další týden. Můj týden žádný začátek ani konec neměl. Sigi byla pěkně oblečená, vyprávěla mi samé veselé historky o malém a dávala si pozor, aby nesklouzla k obvyklým výčitkám. Když se v sále zhaslo, přitiskla se ke mně a pevně mě chytila za ruku. O pár minut později mi v kapse kalhot začal vibrovat mobil a vysílat do nohy jemné elektrické chvění. Nevšímal jsem si toho. Stát se beze mě pro jeden večer obejde. Zkoušel jsem se soustředit na představení, ale hra byla stará, nudná a dlouhá. Na příběhy už jsem neměl sílu a špatné konce mi lezly na nervy. Většinu času jsem si prohlížel Sigi z profilu a hádal, o čem asi přemýšlí. Nakonec jsem si trochu zdříml a několikrát jsem se s úlekem vzbudil, když herec příliš zvýšil hlas.

Po představení jsme měli v plánu zajít na večeři, chůva mohla zůstat až do půlnoci. Chtěli jsme si promluvit. Sigi se ze všech sil snažila usmívat, chovat se jako dobrá kamarádka, netlačit na mě, být krásná.

„Jen si vyřídím jeden hovor a můžeme jít,“ řekl jsem, když jsme vyšli před divadlo. Poodešel jsem do temného kouta ke keřům. Telefonát se protahoval. Dělal jsem všechno pro to, abych si ušetřil noční cestu do Jeruzaléma k výslechu. Pokoušel jsem se od mladého kolegy získat co nejvíc podrobností a po telefonu mu poradit, jak má postupovat. „Takhle to nepůjde,“ uzavřel jsem rozzlobeně. „Nechte ho ještě hodinu dole. Za chvilku sedám do auta.“

Jen co jsme se v restauraci posadili, už jsem se pokradmu díval na hodinky. „Ty dneska večer nepůjdeš domů?“ zeptala se Sigi.

Omluvil jsem se a dopodrobna jí vyložil, že jsme dostali varování a co to znamená. Chtěl jsem, aby to pochopila. Snažila se to nedat na sobě znát, ale z výrazu tváře jsem vyčetl, že už má všeho dost a chce jít domů.

„Doufám, že jsem při představení moc nechrápal,“ pokusil jsem se o vtip. „Nijak zvlášť mě to neoslovilo. Postavy byly takové archaické.“

„Byla to klasika,“ poznamenala dotčeně, jako by hru napsala sama.

Restaurace, v níž jsme seděli, se nacházela v luxusní části Herclije. Po ulici se procházely davy lidí mířících za zábavou, opálených, uvolněných, pěkně oblečených. Číšníci dlouze líčili dnešní speciality. Ten zatracený telefon mi nedal pokoj.

Poslouchal jsem podrobnosti z výslechu a sledoval Sigi, jak zírá do prázdna. „Za chvilku ti zavolám zpátky. Šoupni ho do cely, ať se trochu zklidní. Co nevidět vyrazím,“ šeptal jsem do telefonu tak nahlas, abych přehlušil hluk restaurace.

Spěšně jsme si objednali. Zeptal jsem se, jak se daří malému ve školce. „Dobře,“ odpověděla Sigi a nimrala se v talíři. Já naopak hltal, měl jsem velký hlad.

„To u vás všichni pracují tak tvrdě jako ty?“ vyhrkla naštvaně. „Ostatní taky nikdy nechodí domů?“

„Je to šíleně náročné období,“ vysvětloval jsem, „a máme hodně nových lidí, kteří se potřebují zapracovat. Někdo je to musí naučit.“

„A co je učíš?“ hlesla Sigi. Byla smutná a bez energie, jak jsem tak naproti ní seděl, měl jsem pocit, jako bych se řítil k zemi volným pádem a nedokázal to zastavit.

„Jak vést výslech, jak z podezřelého dostat informace. Rychle. Dřív, než bomba vybuchne.“ Jen zřídkakdy se zajímala o moji práci a já jí z vlastní iniciativy nic nevykládal. Nechápal jsem, kam teď míří.

„To všichni mají bomby?“ na tváři se jí objevil hořký úsměv, který jsem neměl rád. „Všichni se v jednom kuse vyhazují do vzduchu?“

U vedlejšího stolu se usadila veselá společnost, muži a ženy zhruba našeho věku, vypadali na právníky. Pohledem jsem se zastavil u jednoho z nich, chlapíka se zvětšující se pleší a strojeným úsměvem, došlo mu, že si ho prohlížím, a něco si pro sebe zamumlal, jako by mě šeptem proklínal. Neudržel se a malýma chtivýma očičkama se podíval na Sigi. Za ten pohled bych ho nejradši roztrhl vejpůl.

„Říkal jsem si, že bych malého vzal v sobotu k moři,“ změnil jsem téma. „Chtěl bych ho naučit plavat.“

„Biješ je?“ zeptala se Sigi.

„Prosím?“

„Biješ je?“

Hodil jsem ubrousek na stůl a řekl něco v tom smyslu, že se starám o to, aby ji i všechny ty zatracené snoby, co sedí všude okolo, nemuseli na konci večera seškrabávat ze zdí. Několik hlav od vedlejšího stolu se k nám otočilo, jako bych Sigi přinejmenším vrazil facku.

„Chci už jít,“ Sigi si vzala kabelku a zvedla se k odchodu. Pokusil jsem se ji chytit za ruku, zabránit jí v tom, zadržet ji, jako by to byla poslední příležitost, dokonce jsem ze sebe vysoukal omluvu.

„Pusť mě,“ ohradila se. V jejím hlase jsem slyšel znechucení. Došlo mi, že je pozdě.

Na ulici jsme vyšli každý zvlášť. Kráčela rychle napřed. Vydal jsem se vlhkým oparem za ní, celý zpocený jako vyděšené zvíře. „Nemůžeš jet sama takhle v noci. Počkej, odvezu tě.“

„Já jsem pořád sama,“ odsekla. „Už celé roky jsem sama.“ Mávla na taxík a nastoupila si.

„Stůjte!“ vykřikl jsem. „Hned zastavte!“ Taxikář ke mně netečně obrátil hlavu. Bylo jasné, že tu nic a nikoho zastavit nedokážu. Sigi mu šeptem poručila, aby jel.

Seděl jsem potmě v autě na parkovišti, hlavu jsem si opřel o volant, neměl jsem sílu se pohnout. Zavolal jsem jí, nevzala to. Proti mně se pod pouličními lampami procházely dvojice, bezstarostné a syté, s vidinou všech příjemných zážitků, které začínající víkend nabízel. Zoufale jsem hledal známou tvář, někoho, s kým bych si mohl promluvit. Po dlouhém vyzvánění to zvedla. „Už jsem doma,“ oznámila mi tiše. „Chůva říká, že malý celý večer zvracel. Musím končit.“

Ujížděl jsem směrem na jih, dálnice oranžově svítila. Okénko jsem nechal otevřené a vítr mě šlehal do tváře. Zapnul jsem majáček a projížděl na červenou, měl jsem naspěch. Čekali na mě.

Noční vrátný mě znal, otevřel mi bránu, popřál dobrý večer a zeptal se, jestli jsem viděl zápas reprezentace. Hráli se Slovenskem a dopadlo to nerozhodně, nejspíš se jim ani tentokrát nepodaří dostat na mistrovství světa. Poprosil jsem ho o cigaretu. Zaparkoval jsem uvnitř u železných vrat vyšetřovací budovy. Stál jsem venku a kouřil. Tmu nad mou hlavou křižovaly paprsky reflektorů. Vzduch voněl slaně. Mohl bych vzít malého k moři do Aškelonu, voda je tam prý čistší než v Tel Avivu.

Vyťukal jsem kód, ozvalo se zabzučení a vrata se otevřela. Britové postavili budovu účelně, jednoduché linie, silné betonové zdi a rozsáhlá sklepení. My jsme provedli úpravy, které si vyžádal technologický pokrok. Navzdory dezinfekci byl ve vzduchu neustále přítomný pach sraček. Sešel jsem po schodech a vydal se hledat mladého vyšetřovatele, který mi zničil manželství.

„Omlouvám se, že jsem vás rušil, když máte volno,“ přivítal mě, „ale chtěl jste, abych vás informoval, jak se to vyvíjí. Nemůžu se hnout z místa. Ten chlap je tvrdohlavý jako mezek.“ Vzezřením připomínal technika. Básníka v něm nebyla ani špetka.

„Kde je teď?“

„Poslal jsem ho do cely, sedí tam na stoličce.“

„Řekněte, ať ho přivedou,“ vybídl jsem ho.

Cely se nacházely v podzemí, kterému zadržení říkali „peklo“. Pracoval jsem tu už dvanáct let, ale dolů jsem nezašel ani jednou. Klienty nám vodili k výslechům vojáci, kteří se armádě nehodili na náročnější úkoly, v mezičase se pak povalovali u dveří do vyšetřovacích místností jako znudění rotvajleři a čekali na rozkazy.

Jišaj Sarid

Limassol

Z hebrejského originálu přeložila Lenka Bukovská

Redigovala Kateřina Dejmalová

Obálka a grafická úprava studio Belavenir

Ilustrace na obálce Michaela Kukovičová

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – Koršach

Vydal Práh, Patočkova 2386/85, 169 00 Praha 6,

www.prah.cz, v roce 2016 jako svou 625. publikaci

Vydání první