Rozervané

království

James Aitcheson

Vyšehrad

James Aitcheson

Rozervané království

Z anglického originálu The Splintered Kingdom

vydaného nakladatelstvím Arrow 2013

přeložila Petra Pachlová

Typografie Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Marie Válková

Redigovala Alena Snelling

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1579. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 220 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Copyright © James Aitcheson, 2012

First published as The Splintered Kingdom by Preface

Translation © Petra Pachlová, 2017

ISBN 978-80-7429-838-7 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici

ve formátu pdf

Lauře

SEZNAM MÍSTNÍCH JMEN

V románu jsem se rozhodl používat pro zeměpisná místa jejich tehdejší jména, jak byla zaznamenána v listinách, kronikách a v Knize posledního soudu (1086). Nicméně hláskování těch jmen bylo zřídkakdy jednotné a často vedle sebe existovalo mnoho variant, jako například pro město Eye v Suffolku, které se v tomto období přepisovalo jako Haia, Hea, Heye, Eia i ve tvaru, který jsem zvolil já – Heia. Pro místa na Britských ostrovech byly mým hlavním zdrojem Slovník britských místních jmen – A Dictionary of British Place-Names – (OUP: Oxford, 2003) sestavený A. D. Millsem a Cambridgeský slovník anglických místních jmen – The Cambridge Dictionary of English Place-Names – (CUP: Cambridge, 2004) sestavený Victorem Wattsem.

Alba

Skotsko

Amwythic

Shrewsbury, Shropshire (stará velština)

Bebbanburh

Bamburgh, Northumberland

Beferlic

Beverley, East Riding of Yorkshire

Brycgstowe

Bristol

Caerswys

Caersŵs, Powys

Ceastre

Chester

Clastburh

Glasbury, Powys

Commines

Comines, Francie/Belgie

Cornualia

Cornwall

Defnascir

Devon

Deorbi

Derby

Dinant

Dinan, Francie

Dunholm

Durham

Dyflin

Dublin, Irsko

Earnford

u Bucknellu, Shropshire (fiktivní)

Eoferwic

York

Estrighoiel

Chepstow, Monmouthshire

Execestre

Exeter, Devon

Gand

Gent, Belgie

Glowecestre

Gloucester

Hæstinges

Hastings, Východní Sussex

Hafren

řeka Severn (stará velština)

Heia

Eye, Suffolk

Heldernesse

Holderness, East Riding of Yorkshire

Herefordscir

Herefordshire

Hul

řeka Hull

Humbre

Humber Estuary

Leomynster

Leominster, Herefordshire

Licedfeld

Lichfield, Staffordshire

Lincolia

Lincoln

Lindisse

Lindsey, Lincolnshire

Lundene

Londýn

Mathrafal

u Meifodu, Powys

Montgommeri

Sainte-Foy-de-Montgommery, Francie

Noruic

Norwich, Norfolk

Rencesvals

Roncesvalles, Španělsko

Rudum

Rouen, Francie

Saverna

řeka Severn (stará angličtina)

Scrobbesburh

Shrewsbury, Shropshire (stará angličtina)

Snotingeham

Nottingham

Stæfford

Stafford

Stratune

Church Stretton, Shropshire

Sudwerca

Southwark, Velký Londýn

Sumorsæte

Somerset

Suthfolc

Suffolk

Temes

řeka Temže

Use

řeka Ouse

Wæclinga

Stræt Watling Street, Velký Londýn

Westmynstre

Westminster, Velký Londýn

Wincestre

Winchester, Hampshire

Wirecestre

Worcester

Yr

řeka Aire

Kapitola první

Přišli s prvním světlem, kdy byla obloha na východě ještě šedivá, a dřív, než někdo v usedlosti procitl. Zemi opanovaly stíny: síň na pahorku i pole, která ho obklopovala, řeku a lesy a také velký val s příkopem táhnoucí se od moře k moři. A právě z těch stínů se vrhla na Earnford tlupa tuctu, možná nanejvýš třiceti, mužů s meči, noži a sekerami. Popravdě to nikdo nevěděl, protože než se nás probudilo dost a než jsme se ozbrojili a společně se jim mohli postavit, už se otočili a utíkali, vklouzli mezi stromy a vzali s sebou sedm dívek a žen z vesnice.

Za poslední měsíc to bylo třetí takové přepadení, které Velšané podnikli, a první, které se setkalo s úspěchem. Předtím se vždycky ozval varovný pokřik a my jsme se dokázali shromáždit včas, abychom je odrazili. Navzdory svým barbarským způsobům to byli podlí zbabělci a zřídka se rozhodli bojovat, pokud si nebyli jistí, že mají velkou početní převahu. Každou noc jsem důsledně stavěl muže na hlídku, jenže tentokrát určitě usnul, protože se neozvalo žádné varování, dokud se nespustil vřískot.

Nechali za sebou tři mrtvé muže spolu s jejich dobytkem a hromadu kouřících ruin tam, kde kdysi stály domy. A jak se rozjasňovalo nebe nad sídlem Earnford, mým novým domovem, byl jsem to já, Tancred z Dinantu, na koho se vesničané obrátili. Chtěli spravedlnost, chtěli pomstu, ale ze všeho nejvíc toužili po tom, aby se k nim v pořádku vrátily jejich ženy. Jako jejich pán jsem měl povinnost je chránit, tak jsem svolal své rytíře – své věrné stoupence, své přísežné meče – a tolik mužů z vesnice, kolik se jich ke mně rozhodlo připojit. K opaskům jsme si připjali pochvy s meči a noži, nasadili si přilby, navlékli drátěné košile a kožené vesty a ti z nás, kteří měli koně, je připravili na výjezd. A s prvními slunečními paprsky, co se na východě přehouply přes kopec, jsme vyrazili pronásledovat muže, kteří se té ohavnosti dopustili.

Teď se však stíny zase prodlužovaly; den se už chýlil k večeru a my se nedostali o nic blíž k tomu, že bychom našli nájezdníky nebo ženy, které unesli. Pronásledovali jsme je přes klikatá údolí i lesy tak hustými a zarostlými křovinami, že bylo často obtížné najít jejich stopy, a navíc jsme zajeli mnoho mil do jejich země. Už jsem nepoznával obrysy kopců ani zákruty řek, dokonce jsem si byl jistý, že muži z vesnice, kteří byli se mnou, jsou na tom podobně. Většina z nich se nejspíš za celý život tak daleko od domova nikdy neodvážila.

„Jsou pryč,“ zamumlal Serlo, který jel po mém boku. „Za chvíli se setmí a pak už je nenajdeme.“

Byl to ten nejoddanější z mé družiny rytířů, jeden ze tří, kteří žili na mém sídle: postavu měl jako medvěd, paže mohutné a povahu prudkou. Rychlost neprojevoval ani v pohybu, ani v důvtipu, ale jen málokdo se mu mohl rovnat v síle, byl tedy tím pravým mužem, jehož jsem si přál mít v bitvě po boku.

Zpražil jsem ho pohledem; myslel jsem totiž na ty, kteří byli těsně za námi: tucet mužů a chlapců, co na nás spoléhali a jejichž ženám a sestrám hrozila ztráta cti, pokud ne dokonce i života, kdybychom neuspěli.

„Najdeme je,“ odpověděl jsem. „Nepronásledovali jsme ty zkurvysyny celý den, abychom to teď vzdali.“

Snažil jsem se, aby to znělo přesvědčivě, i když sám jsem pochyboval. Od rozbřesku jsme se nezastavili a celý den, který byl zatím z léta nejteplejší, jsme jeli a pochodovali. Přesto jsem stále neměl představu, jak blízko se nacházíme.

I takhle pozdě odpoledne slunce pálilo, vzduch byl horký a těžký jako před bouří. Ramena mě bolela pod tíhou zbroje, která se zdála spíš z olova než z ocele. To ráno jsme od sídla neujeli ještě ani míli a už jsem začal litovat, že jsem si ji vzal. Málem jsem se otočil, ale každá ztracená hodina byla hodina, ve které se nepřítel mohl dostat ještě dál, a tak jsem ji snášel, jak nejlépe jsem zvládal. Na kůži se mi lepila úplně propocená tunika i kabátec a pokaždé, když jsme zastavili, aby nás zbytek skupiny dostihl, musel jsem odhánět dotírající mouchy.

Podíval jsem se vzhůru po stezce k nahrbené, bytelné postavě Æddy, který se zastavil asi tak dvacet kroků před námi. Byl to můj podkoní, nejschopnější stopař v Earnfordu a snad na celém pomezí Anglie a Walesu. Spoléhal jsem na něj. V těchto končinách žil déle než většina ostatních a jen on věděl, kde jsme. Nebo jsem v to alespoň doufal.

Nesláblo jen mé přesvědčení, ale i to vesničanů. Jejich jazykem jsem příliš nevládl, ale to jsem ani nemusel, protože jsem všechno nejen viděl v jejich unavených očích, které klopili k nohám a cestě před sebou, ale taky jsem to vycítil z ticha, jak míli za mílí postupovali namáhavě vpřed.

„Pane,“ zavolal Ædda. Skláněl se nad zemí a mával na mě.

Zamračil jsem se. Jestli ztratil stopu, nezbude nám nic jiného než se vrátit domů. Nejdřív se mi při tom pomyšlení ulevilo, ale hned jsem se za to sám před sebou zastyděl. Kdybychom se domů vrátili bez žen, přišel bych o veškerou úctu, kterou jsem tak těžce získal. Slíbil jsem, že je najdeme, což byla z mé strany nejspíš pošetilost, ale stalo se a teď jsem byl tím slibem vázán.

„Co je?“ zeptal jsem se a sklouzl ze sedla. Při dopadu na zem se mi boty zabořily do měkké půdy. Kolem poledne chvíli pršelo a pod stromy byla zem ještě vlhká, takže otisky kopyt, které zanechali koně nepřátel, byly dobře vidět.

Ale to mi nechtěl ukázat. Místo toho držel v dlani bělavý předmět, dlouhý asi jako jeho prostředníček: hřeben vyrobený z paroží, ozdobený křížky a trojúhelníky nabarvenými rudě a zeleně a na jednom konci malinké, sotva viditelné vyryté písmeno „H“.

Vzal jsem od něj hřebínek, převracel ho v prstech, abych ho prozkoumal, a nehtem jsem seškrábal trochu špíny z jeho zubů.

„Myslíš, že patří některé z žen?“ zeptal jsem se tiše.

„Komu jinému, pane?“ namítl Ædda. Ze všech anglických mužů a žen v Earnfordu byl jedním z mála, který uměl francouzsky. „Jsme hodinu od nejbližší vesnice.“

Zadíval se na mě svým jediným zdravým okem; to druhé prý před několika lety ztratil v bitvě. Tam, kde bývalo, zela jen ošklivá černá jizva. Pohled na něj opravdu vyváděl lidi z míry. Nejenže mu chybělo oko, na jedné straně obličeje byl ještě těžce popálený a kůži, která mu zbyla, měl bílou a zjizvenou. Navíc nebyl ani moc přátelský: snadno se nechal vyprovokovat, míval záchvaty vzteku a nebyl to typ člověka, kterého byste chtěli rozčílit. Ale zatímco se ho mnozí v Earnfordu báli, mně připadal celkem důvěryhodný, hlavně v porovnání s některými muži, po jejichž boku jsem během let bojoval.

Vážně jsem přikývl a opatrně uložil hřeben do váčku s penězi. Alespoň jsme byli na správné stopě. Ale jestli byl ztracený hřeben dobré, nebo špatné znamení, to jsem netušil.

„Jedeme dál!“ zavolal jsem na ostatní, když jsem se vrátil ke koni. Pocítil jsem nové odhodlání, vyhoupl jsem se do sedla a patami pobídl svého oře, aby se rozešel. „Jsme blízko.“

Stezka vedla vzhůru do prudkého svahu, a tak jsme museli sesednout a koně vést. Slunce bylo před námi, proto kdykoli vánek rozhrnul listy nad našimi hlavami, paprsky zlatého světla nás udeřily přímo do očí. V lese byl pořádný šum: ptáci štěbetali, jak se mezi stromy honili, a kolem obličeje mi poletoval a bzučel hmyz. A přesto jako by vládlo podivné ticho, protože tam nebyl nikdo kromě nás. Svrběla mě ruka, kterou svírám meč, prsty se mi zkroutily, jako bych držel jílec své zbraně. Lesy jsem nikdy neměl moc rád. Všechny směry vypadaly stejně, člověk se v nich snadno ztratil a mezi kapradím, nízkými větvemi a padlými stromy byla spousta míst, kde se mohl schovávat nepřítel.

„Dávejte pozor,“ přikázal jsem Serlovi a svým dvěma dalším rytířům. Mladému Turoldovi, dychtivému a snaživému, a Ponsovi, jehož pohled byl stejně ostrý a chladný jako ocel v jeho pochvě. Nebyli to zrovna ti nejobratnější rytíři s meči, s jakými jsem se kdy setkal, a rozhodně to nebyli rození jezdci, ale dohromady tvořili působivou skupinku válečníků. Ačkoli jsem je znal jen rok, svěřil jsem jim svůj život. Složili mi přísahu, slíbili, že mi budou sloužit, a tak jsme byli spojení a naše osudy nerozlučně provázané.

Slunce na nebi kleslo a stíny se prodloužily, jak se oranžové světlo šikmo prodíralo mezi kmeny. Doma vesničané jistě přemýšleli, kde jsme a vrátíme-li se na noc. V dálce se ozvala sova, její lov právě začínal. V duchu jsem se začal ptát, jestli se dá něco získat tím, budeme-li pokračovat, když se Turold, který byl přede mnou, náhle zastavil.

„Co se děje?“ chtěl jsem vědět.

Nepodíval se mi do očí, ale upíral pohled do dálky, někam po naší pravici. „Přišlo mi, že něco slyším.“

„Zase se ti něco zdálo, štěně,“ odbyl ho Pons. „Nejspíš to byl jen vítr.“

„Nebo jelen,“ přidal se Serlo.

„Nebyl to žádný vítr…“ začal Turold.

„Ticho.“ Zvedl jsem ruku, abych ho přerušil. „Poslouchejte.“

Vždycky jsem měl za to, že mám dobrý sluch, ale Turold ho měl ještě lepší; když říkal, že něco slyšel, většinou měl pravdu. V pouhých osmnácti to byl jen o málo víc než chlapec, ale ač měl za sebou málo bitev, i tak byl obratný bojovník a co mu chybělo na zkušenosti, rozhodně doháněl ctižádostí.

Stál jsem strnule, ruku na boku koně, a ani jsem nedýchal. Nejdřív nebylo slyšet nic, jen ticho. Vzduch se ani nehnul a poprvé ten den utichli ptáci. Chtěl jsem rozkázat, že půjdeme dál, když to přišlo: hlas, nebo možná víc než jeden, a taky smích, slabý, ale neklamný. Jak daleko a jakým směrem, bylo těžké odhadnout. Stromy zvuk podivně zkreslují. Ať jsem se snažil sebevíc, skrz podrost jsem neviděl nic, ačkoli jsem odhadoval, že to nemůže být víc než pár stovek kroků daleko.

„Slyšíte?“ zašeptal Turold.

Cítil jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Pochopitelně jsem nevěděl, jestli to jsou opravdu ti muži, které pronásledujeme, ale poprvé po mnoha hodinách jsme zachytili nějakou známku jiných lidí. Hlasy se znovu ozvaly; kousek severně, pomyslel jsem si, na kopci.

„Zůstaň tu s ostatními, dokud nedám signál,“ přikázal jsem Æddovi.

Mlčky přikývl. Ujistil jsem se, že mám pás s mečem pořádně připevněný, mávl jsem na své rytíře, aby mě následovali, a sešel ze stezky směrem k hlasům. Celý napjatý jsem se shýbl, abych se vyhnul nízkým větvím, a razil si cestu kapradím. Moc dobře jsem věděl, že nesmíme vydat žádný zvuk, a tak jsem si neustále připomínal, abych zpomalil, abych byl opatrný a nešlápl na spadané větve nebo něco jiného, co by nás mohlo prozradit.

Pokračovali jsme vzhůru svahem. Postupně byly hlasy zřetelnější. Jejich řeč nepatřila k žádné, kterou bych znal: ani k francouzštině, ani bretonštině, ani latině. Ani to neznělo jako angličtina podle toho, co jsem se z toho jazyka naučil, pokud to nebylo nějaké nářečí, které jsem ještě neslyšel.

Konečně jsem zahlédl pohyb. Asi dvacet kroků před námi se stromy rozestupovaly a obklopovaly paseku, uprostřed níž kolem slabě kouřícího ohně seděla skupina mužů. Zastavil jsem se na místě, kde nám přes cestu ležel padlý strom, přikrčil jsem se za něj a dal znamení ostatním, aby udělali totéž. Položil jsem jednu ruku na jeho zvrásnělou, odlupující se kůru a druhou na jílec meče. Ucítil jsem pach vlhké půdy.

„Co teď?“ zašeptal Serlo.

Bylo jich víc, než jsem si myslel, přinejmenším tucet, a já nepochyboval, že tam jsou další, které jsem ze své výhodné pozice ještě nezahlédl. Většina mužů měla husté kníry stejně jako téměř všichni na tomhle ostrově, ačkoli brady nosili hladce oholené a vlasy kolem uší krátce zastřižené. Všichni chodili v kalhotách volného střihu, které měli Velšané rádi. Jeden, co stál, měl přes záda přehozenou sekeru a viděl jsem i jejich kulaté štíty opřené o stromy na okraji paseky. Byli to tedy válečníci. Jenže přes větve a se sluncem, co mi svítilo do očí, jsem sotva spatřil něco víc.

„Musíme se dostat blíž,“ řekl jsem.

„Blíž?“ ozval se Pons hlasitě. Zapomněl, že má mluvit tiše, ale okamžitě si chybu uvědomil a zatvářil se rozpačitě.

Probodl jsem ho pohledem a přiložil si prst na ústa. Beze slova jsem vstal a začal paseku obcházet. Pomaličku jsem se přibližoval k okraji stromů. Na vzdáleném konci jsem spatřil stany Velšanů postavené v hrubém kruhu, nedaleko se jim tiše pásli koně a uprostřed bylo sedm žen. Seděly na zemi, hlavy skloněné, zápěstí svázaná za zády provazem.

Našli jsme je. Trvalo to celý den – jako bychom je pronásledovali přes polovinu ostrova – ale dokázali jsme to.

Ještě jsme však nemohli slavit, protože nejtěžší část nás čekala. A srdce se mi sevřelo, protože když jsem se rozhlédl po mýtině, napočítal jsem ne méně než šestnáct Velšanů. Příliš mnoho na to, abychom riskovali otevřený boj, obzvlášť když jen hrstka z nás věděla, jak pořádně držet zbraň. A tak pokud jsme je chtěli přemoci, zbývalo nám jediné – překvapit je.

Ohlédl jsem se na cestu, kterou jsme přišli, ale zbytek naší družiny nebyl vidět. Obrátil jsem se na Turolda. „Běž,“ přikázal jsem mu. „Řekni Æddovi, ať přivede ostatní.“

Přikývl, vydal se dolů svahem a brzy zmizel v podrostu.

„Teď počkáme,“ řekl jsem a přikrčil se k zemi. Snažil jsem se skoro nehýbat, i když se nezdálo, že by nějaký z Velšanů držel stráž. Někteří popíjeli z kožených lahví, zatímco jiní si čistili zuby zelenými výhonky lísky nebo si je drhli kousky vlněného hadru. Všichni Velšani pečlivě dbali o svůj vzhled a víc než čím jiným byli posedlí svými zuby. Tu a tam se některý z nich ohlédl přes rameno na ženy nebo vstal od ohně, aby zkontroloval koně. Většina si odepjala opasky s meči a položila si kopí na zem: to bych svým mužům nikdy nedovolil, ale nám to mohlo poskytnout šanci, kterou jsme potřebovali. Jenže proč by si vlastně měli myslet, že budou mít potíže? Bezpochyby byli přesvědčení, že jsme pronásledování vzdali už dávno, a to byla jejich chyba.

Rozhlédl jsem se a pátral po muži, který by mohl být jejich vůdce. Nebylo to snadné, protože všichni byli oblečení podobně; žádný z nich neměl zbroj a jen u pár z nich se dalo odhadnout, že vlastní přilby. Ale pak se ten se sekerou otočil a já zahlédl tlustý stříbrný řetěz kolem krku a zlatý prsten hrdě zářící na ruce, jíž se drží štít. Nějaká tekutina, asi pivo, mu kapala z potřísněného kníru. Ten bude první, kterého zabiju.

„Už jdou,“ zamumlal Serlo.

Vzhlédl jsem a viděl, že se Turold vrací. Za ním byl Ædda se zbytkem naší družiny, všichni pěkně v řadě za sebou. Zaťal jsem zuby a modlil se, aby byli potichu, protože nás mohl prozradit i ten sebenepatrnější zvuk. Ale vzduch plnil smích Velšanů a zdálo se, že nic neslyší. Jeden po druhém se vesničané za mnou shromáždili: čtrnáct kopí k našim čtyřem mečům. Doufal jsem, že to bude dost.

Turold se přikrčil vedle mě. „Jaký máme plán?“

„Mohli bychom je napadnout ze dvou stran, lapit je uprostřed,“ navrhl Serlo.

Zavrtěl jsem hlavou. To by vyžadovalo víc mužů, než jsme měli, a navíc to chtělo čas. Čím déle se budeme připravovat, tím je pravděpodobnější, že se prozradíme.

„Půjdeme všichni najednou,“ řekl jsem tak, aby mě všichni moji muži slyšeli. „My čtyři útok povedeme a v první vlně jich zabijeme tolik, kolik zvládneme. Než si stihnou uvědomit, co se děje, s trochou štěstí už získáme převahu.“

Nebyl to příliš důmyslný plán, ale nic lepšího mě nenapadlo. A jak se zdálo, ani nikoho dalšího, protože nikdo nic nenamítl.

Tytéž příkazy jsem vydal i Æddovi, který je tlumočil svým krajanům jejich jazykem, jen co se kolem něj shlukli. Na zádech mi na dlouhém popruhu visel štít. Přetáhl jsem si ho přes rameno a levou rukou pevně sevřel kožené úchyty, zároveň jsem si upravil přilbu, aby mi nánosník pohodlně seděl.

Mezi námi a nepřítelem bylo asi dvacet kroků: území, které budeme muset rychle přeběhnout, abychom neztratili výhodu překvapení. Nepochyboval jsem, že je to možné, protože oni budou muset vstát a popadnout zbraně, než budou moct začít bojovat. Ale musíme si vybrat ten pravý okamžik, kdy bude nepřítel nejméně ve střehu…

„Hild,“ ozval se za mnou jeden z vesničanů. Byl to Lyfing, syn mlynáře, asi patnáctiletý, obvykle nevrlý mladík s vlasy jako sláma. Vstal a zdálo se, že chce vyrazit kupředu, tak jsem ho popadl za rameno a zároveň mu druhou ruku přitiskl na pusu, aby přestal mluvit.

„Ticho,“ zasyčel jsem. „Ještě ne.“

Snažil se se mnou prát, ale byl jsem mnohem silnější, tak to brzy vzdal. Ædda klukovi zamumlal něco do ucha – asi pro něj překládá, odhadl jsem. Podíval jsem se na nepřátele a doufal, že nás žádný z nich nezaslechl, a právě tehdy jsem uviděl, co Lyfinga trápí. Rudovlasý Velšan vstal od ohně a vydal seke kroužku žen. Chtěl z něj jednu z těch mladších vytáhnout na nohy. Tak to musela být Hild. Poznal jsem ji, protože ona a Lyfing spolu v Earnfordu často trávili čas, i když až do té chvíle jsem nedokázal říct, která z dívek to je. Rozpustily se jí vlasy a ječela, jak kolem sebe kopala. Násilník jako by si to užíval, protože se zubil od ucha k uchu. Padla na kolena, ale schytala za to políček, takže jsem znovu musel sevřít chlapcovo rameno, abych ho zadržel.

Jedna starší žena přispěchala Hild na pomoc, vrhla se na Velšana, i když měla svázané ruce, a zdálo se, že se ho snaží kousnout, ale on ji odstrčil, až padla obličejem na zem, což vyvolalo smích jeho přátel, kteří se teď obrátili, aby viděli, co se děje. Všichni se pošklebovali a pokřikovali jistě nějaké urážky na ženy, jako by to byla hra. Hild se po zádech snažila odplazit pryč. Rozesmátý zrzoun ji nakopl do boku, až se schoulila.

„Hild,“ ozval se znovu Lyfing, najednou se mi vytrhl a vrhl se vpřed. „Hild!“

„Lyfingu…“ začal jsem, ale bylo pozdě, abych ho zastavil. S nadávkami jsem vyskočil a tasil meč, až ocel zazvonila. „Teď!“ vykřikl jsem.

Jako jeden muž jsme vyletěli ze stínů lesa, horda Francouzů a Angličanů ve společné věci, s kopími, noži a všemi možnými ostřími zvednutými k nebi, jež zářila ve večerním slunci.

„Zabijte je,“ zařval jsem. „Zabijte je!“

Na obličejích nepřátel jsem spatřil překvapené výrazy a zaplavil mě příval radosti, protože jsem věděl, že tohle bude rychlé. Viděl jsem jejich vůdce, toho se sekerou, jak stojí proti mně, příliš zaskočený, aby tasil zbraň nebo se jen pohnul. V mžiku jsem byl u něj, proklál ho mečem a ještě jím v jeho břiše zakroutil. Byl mrtvý dřív, než mu došlo, co se stalo. Z rány se mu vyvalila krev a rudě zbarvila trávu. Sotva jsem vytáhl meč z mrtvého těla, už jsem se otáčel a dělal si místo na ruku se zbraní, a jak vstal další, aby mě napadl, ťal jsem ho ze strany do obličeje a on se s výkřikem skácel.

Ostatní se rychle sbírali, chápali se zbraní, které se válely po zemi, ale bylo pozdě. Zmocnil se mě bitevní klid a každé bodnutí, každé seknutí zažité dlouhými hodinami tréninku jako by přišlo čistě instinktivně. Další mě napadl, ale byl to útok zoufalého muže a já se snadno dostal z jeho dosahu, než jsem mu zleva zasadil ránu přes ramena a krk. Kolem mě nastala jatka. Meče a kopí se stříbřitě blýskaly; ocel zvonila o ocel a vzduch naplnil zápach čerstvě vyhřezlých vnitřností. Pět nepřátel leželo mrtvých nebo zraněných, zatímco jen jeden z našich mužů, pokud jsem viděl, utržil nějaké rány.

„Za svatého Audona a krále Guillauma,“ zakřičel jsem. „Za Normandii, za Earnford a za Anglii!“

Po pravici jsem zahlédl záblesk hrotu kopí a otočil se právě včas, protože se na mě řítil další nepřítel. Zvedl jsem štít, abych odrazil jeho ránu. Sklouzla po puklici a otřásla mi ramenem, ale než se útočník stihl sebrat k dalšímu útoku, přitočil jsem se k němu v okamžiku, kdy hledal ztracenou rovnováhu, a poslal ho jednou ranou k zemi, až mu zbraň vypadla ze sevření. Stál jsem nad ním a tehdy jsem si všiml jeho rudých vlasů. Zadíval se mi do očí, ale jen na chviličku. Neměl čas ani vykřiknout, než jsem mu zarazil meč mezi žebra rovnou do srdce.

Zapátral jsem kolem po své další oběti, ale jak jsme nepřítele zatlačili dál, nikdo poblíž tam nebyl, ani přítel, ani nepřítel. Nikdo kromě dívky Hild, která klečela vedle jedné mrtvoly, upřeně na mě hleděla a vytřeštěné oči jí plavaly v slzách. Na tváři i šatech měla krev a na okamžik mě to zmátlo, než jsem shlédl na tělo a viděl, že je to Lyfing. Oči měl zavřené a tuniku nasáklou rudou krví tam, kde mu na hrudi zela velká rána, bezpochyby od toho rudovlasého.

„Je mi to líto,“ řekl jsem Hild, i když ta slova pro ni nic neznamenala. Měl jsem Lyfinga ochránit, pomyslel jsem si, ochránit ho před ním samotným. Měl jsem vědět, že se nejdřív pokusí zachránit svou ženu; na jeho místě bych udělal totéž.

Neměl jsem však čas o tom přemýšlet, boj totiž ještě neskončil. Za ohništěm se koně, vyděšení hlukem, vzpínali a tahali za provazy, kterými byli přivázaní ke stromům, a chtěli se osvobodit. A panika se šířila i mezi samotnými Velšany, protože viděli, že jejich vůdce a několik druhů padlo, a netoužili zemřít jako další. Někteří se snažili uprchnout. Ty pronásledoval Serlo s většinou vesničanů. Jiní bojovali dál a dali přednost hrdinské smrti, ale nemohli se rovnat trénovaným bojovníkům, jako byli Pons a Turold, a brzy padli skosení k zemi. Zbylo jich tedy jen šest, seskupili se do kroužku zády k sobě a kopí drželi před sebou. Ale nás bylo hodně a jich málo a muselo jim být jasné, že se ocitli v beznadějné situaci. Vyměnili si pohledy a pak všichni odhodili zbraně.

Nechal jsem je nastoupit do řady a kleknout na kolena, zatímco vesničané pospíchali za svými ženami, rozvázali jim pouta a pevně je objali. Ani ne před hodinou se jistě vzdávali naděje, že je ještě někdy uvidí, přesto se teď shledali. Sotva jsem si dokázal představit, jak se jim ulevilo.

Pons kývl k těm, kteří se vzdali. „Co s nimi uděláme?“

Postupně jsem všechny přejel pohledem a v jejich očích jsem viděl strach. Ale dnes zabili několik mých mužů a neměl jsem chuť být milosrdný.

„Nech to na mně,“ řekl jsem a pak jsem se obrátil na Velšany: „Mluví někdo z vás francouzsky?“

Zprvu nikdo neodpověděl a já chtěl větu zopakovat anglicky, když se jeden ozval. Je z nich asi nejmladší, tak ve věku Lyfinga, pomyslel jsem si: vychrtlý mladík se zplihlými vlasy. Nejspíš to byla jeho první výprava.

„Já… já ano,“ vymáčkl ze sebe roztřeseně.

Rázně jsem k němu popošel, až mi zbroj při každém kroku cinkala, a postavil jsem se nad něj. „Komu sloužíte?“

Upíral oči k zemi. „Rhiwallonu ap Cynfynovi, pane.“

„Rhiwallonu?“ zopakoval jsem. To jméno už jsem zaslechl; byl nejpřednější mezi velšskými princi, kteří v této oblasti za valem vládli. Pochopitelně jsem slyšel, že se nazývá králem, i když v těchto končinách bylo sotva co, čím by se mohl chlubit král. Až dosud jsem ale nehovořil s nikým, kdo ho doopravdy znal. „On vás poslal?“

Kluk opatrně přikývl, jako by si nebyl jistý, jestli odpověděl správně, nebo ne.

„Vzali jste něco, co vám nepatřilo,“ řekl jsem pomalu, aby mi rozuměl. „Smrt tvých druhů je cena, kterou za to platíte.“

Přikývl, ale dál mlčel. Na někoho tak mladého se dobře ovládal, vždyť dvakrát tak staří muži by se sesypali.

„Vrať se ke svému pánu a pověz mu, že jste neuspěli. Pověz mu, co se tady stalo, a zmiň jméno Tancreda z Dinantu. Když budeš mít štěstí, ušetří tvůj život, stejně jako jsem to udělal já. Rozumíš?“

„Ano, pane.“ Viděl jsem, jak se chlapci v krku udělala boule, když polkl, ale nepohnul se.

„Tak běž,“ vybídl jsem ho. „Nebo si to ještě rozmyslím.“

Vyškrábal se na nohy, na chvilku zaváhal a podíval se po svých krajanech. Ostří zbraní mých mužů jim mířilo na záda, hlavy měli skloněné a mlčeli. Určitě si uvědomil, že by ho čekal stejný osud jako je, kdyby se dál zdržoval, tak se rozběhl přes paseku na západ do skomírajícího světla, do hloubi lesa. Zvedl jsem ruku k Serlovi a Æddovi, aby věděli, že ho mají nechat jít, pak jsem šel prohlédnout mrtvoly rozeseté na pasece. Chtěl jsem zjistit, jestli u sebe nemají něco cenného.

„Co ti ostatní?“ zavolal na mě Pons. „Vezmeme je zpátky k nám?“

Zadíval jsem se na Hild, která svírala Lyfingovo ochablé tělo a po tvářích jí stékaly slzy. Pomyslel jsem na všechny muže v Earnfordu, jejichž život byl přerván na počátku toho dne, a taky na jejich rodiny, které pro ně truchlí. Nezasloužili si zemřít.

A věděl jsem, co je třeba udělat.

„Zabijte je,“ řekl jsem a ani jsem se neotočil. „Zabijte je všechny.“

Byli to válečníci stejně jako my a jako takoví čelili smrti důstojně. Přesto když přišel jejich konec, křičeli stejně, jako by tak učinili jiní lidé, a já doufal, že kluk, který utíkal zpátky ke svému pánu, ten křik uslyší a pochopí, jaké měl štěstí.

HISTORICKÁ TRILOGIE ANGLICKÉHO SPISOVATELE JAMESE AITCHESONA

VE ZNAMENÍ MEČE

Ve znamení meče je první díl románové trilogie z doby těsně po normanském vítězství na britských ostrovech. Hlavní hrdina Tancred bojuje na straně Normanů, kteří nemají ani tři roky po rozhodující bitvě u Hastings (1066) své panství v Anglii jisté a musí čelit povstáním neustále doutnajícím mezi původními anglosaskými obyvateli. Tancred je středověký rytíř, který se nejlépe cítí ve válečné vřavě, ve světě fyzické síly a jednoznačných povelů. Ve službách normanského šlechtice pomáhá udržovat mír na samé hranici normanského vlivu v severní Anglii. V situaci, kdy Normané ztrácí město Durham a schyluje se k rozhodující bitvě o York, je Tancred pověřen poněkud záhadným úkolem doručit zprávu do kláštera na jihu Anglie. Ze zdánlivě náhodné odbočky mezi bitvami se stává hlavní zápletka, když Tancred zjistí, že zpráva je určena vdově po posledním anglosaském králi Haroldovi…

Román, který je poněkud netypicky vyprávěn z pohledu vítězných Normanů, nabízí vše, co čtenáři od románu ze středověké Anglie očekávají: napětí mezi francouzskou raně středověkou kulturou s jejími ideály lenní oddanosti a vojenské cti a tajemným světem anglosasko-keltské civilizace, dále líčení bitev, pletichy a intriky mocných a samozřejmě milostnou zápletku.

Připravujeme třetí díl:

Rytíři Jestřába

HISTORICKÁ TRILOGIE ANGLICKÉHO SPISOVATELE BENA KANEA

ZAPOMENUTÁ LEGIE

Historický román Zapomenutá legie je prvním dílem barvité, dějem nabité trilogie. Ocitáme se v letech 70–53 př. Kr., kdy Římu vládne Julius Caesar, Pompeius a Crassus, kteří spolu soupeří o moc a římská říše si podmaňuje další a další území. Sledujeme osudy nemanželských dvojčat otrokyně, Romula a Fabioly, která jejich pán ve třinácti letech prodá – Romula do gladiátorské školy, Fabiolu do luxusního nevěstince, kde si jí posléze všimne jeden z mocných mužů Říma. Romulus najde přítele v gladiátorovi Brennovi, jehož rodinu Římané vyvraždili a z něho učinili otroka. Když se Brennovi a Romulovi naskytne příležitost, uprchnou z Říma a v Brindisi se přidají ke Crassově armádě, která se chystá na tažení do Partie. Spřátelí se s Tarquiniem, jedním z posledních Etrusků, věštcem a skvělým bojovníkem, a společně putují na druhý konec světa, aby tam potkali svůj osud. Román zaujme strhujícím líčením gladiátorských zápasů, římského života i pozoruhodné cesty Crassovy armády.

STŘÍBRNÝ OREL

Druhý díl úspěšné trilogie se odehrává v 1. století před Kr., v dobách, kdy římská říše nejen dobývala další území, ale nepřetržitě válčila na územích již podmaněných, aby si je udržela. Znovu se setkáváme s Romulem a Brennem, bývalými gladiátory, kteří se po útěku přidali k římským legiím a dostali se s nimi až na druhý konec světa. Nechybí ani Tarquinius, záhadný Etrusk, věštec s mimořádnými schopnostmi a vlastním tajemstvím. A samozřejmě Romulova sestra Fabiola, která se pohybuje v urozených kruzích a zaplétá se do politiky. Nakonec se Fabiola vydává na nebezpečnou cestu do Galie za svým milencem Brutem a doufá, že jí poskytne ochranu. Fabiola ovšem sleduje ještě vlastní cíl – hodlá se pomstít muži, který znásilnil její matku a vůbec netuší, že je otcem Fabioly a Romula. Dobrodružné, poutavě vylíčené události vyvrcholí v Alexandrii, kam dorazí Caesarova armáda po tuhých bojích s galskými kmeny i s Římany, jež vede Pompeius. V Alexandrii vládne chaos, hoří přístav i slavná Alexandrijská knihovna – ale to už je začátek třetího, závěrečného dílu Cesta do Říma, v němž se osudy všech hlavních postav naplní.

CESTA DO ŘÍMA

Třetí, závěrečná část trilogie, odehrávající se v době Julia Caesara, přináší rozuzlení dramatických osudů Romula, Tarquinia a Fabioly, hrdinů Zapomenuté legie a Stříbrného orla.

Děj začíná v Alexandrii, kde Romula a Tarquinia naverbují do jedné z legií. Tarquinius za podivných okolností zmizí a Romulus zůstává sám. S legiemi pod vedením Caesara odplouvá do Pontu, kde se utkají s mnohonásobnou přesilou místního vládce Farnaka. Situace je zoufalá a Romulus se loučí se životem. Ani tentokrát ho však Mithra neopustí. Když už si dělá naděje, že se v pořádku vrátí do Říma, shledá se s Fabiolou a pomstí se Gemellovi, který ublížil celé jeho rodině, vše se zkomplikuje. Do Říma se sice vrátí, ale nikoli jako svobodný člověk, ale jako vězeň, který má být předhozen divokým šelmám během slavností, pořádaných na počest Caesarova vítězství. V ohrožení je i Romulova sestra Fabiola, která se zaplétá s Brutovým úhlavním nepřítelem Markem Antoniem.

Tarquiniovi se podaří uniknout z Alexandrie na ostrov Rhodos, kde chce pátrat po kořenech Etrusků. V tom mu zabrání římští legionáři, kteří se mu postaví do cesty.

Svede osud všechny protagonisty znovu dohromady? A podaří se jim pomstít se těm, kteří jim krutě ublížili?

AKČNÍ THRILLERY AMERICKÉHO SPISOVATELE PATRICKA LEE S VYSLOUŽILÝM MARIŇÁKEM SAMEM DRYDENEM

NA ÚTĚKU

Sam Dryden, bývalý elitní člen speciálních jednotek, žije poklidně v malém městě na pobřeží jižní Kalifornie. Jednou si jde uprostřed noci zaběhat a na pobřežní promenádě se setká s asi dvanáctiletým děvčetem. Dívka je bosá a utíká před po zuby ozbrojenými pronásledovateli, kteří sledují jediný cíl: zabít ji. Dívka si pamatuje pouze svoje jméno, Rachel, a poslední dva měsíce svého života, během nichž ji drželi v tajném vězení. Kromě toho ví už jen to, že má schopnosti, které představují nebezpečí pro lidi, kteří ji hledají, i pro ty, jež je řídí. Dryden se snaží dívce pomoci, a tak se oba ocitají na útěku o život. Dryden postupně zjišťuje, že je Rachel součástí tajného plánu, v němž se samotný člověk má stát tou nejúčinnější zbraní s nedozírnými důsledky. Svěží, čtivý thriller s překvapivou zápletkou, rychlým tempem a promyšlenými dějovými zvraty svědčí o tom, že Patrick Lee je autor, který dá o sobě ještě hodně vědět.

SIGNÁL

V napínavém, svižně napsaném příběhu Signál žije Dryden poklidně v malém pobřežním městě v Kalifornii a věnuje se renovování starých domů. Doufá, že už nikdy nebude muset využít výcvik a znalosti bývalého elitního agenta, ovšem jeho mírumilovný život bere zasvé, když mu v tísni zavolá Claire, s níž sloužil v armádě, a požádá ho o pomoc. Pro agentku FBI Marnii Calvertovou vše začíná hrůzným zločinem v obytném přívěsu v Mohavské poušti, ale rovněž neuvěřitelným a záhadným hrdinským činem neznámé dvojice, který si nedovede vysvětlit. Rozhodne se zjistit pravdu, což ji dovede k Samu Drydenovi.

Svými činy Dryden a Calvertová zkříží cestu nebezpečnému nepříteli, jenž má k dispozici technologii, jež mu umožňuje ovlivňovat události, dřív než k nim dojde. To by vedlo k velkým ztrátám na životech a vzniku společnosti, v níž by vládla absolutní moc. Sam Dryden musí využít všech svých schopností, aby tomu zabránil, a to i za cenu toho, že ohrozí vlastní život.

Table of Contents

Titul

Tiráž

Věnování

SEZNAM MÍSTNÍCH JMEN

Kapitola první

HISTORICKÁ TRILOGIE ANGLICKÉHO SPISOVATELE JAMESE AITCHESONA

VE ZNAMENÍ MEČE

HISTORICKÁ TRILOGIE ANGLICKÉHO SPISOVATELE BENA KANEA

ZAPOMENUTÁ LEGIE

STŘÍBRNÝ OREL

CESTA DO ŘÍMA

AKČNÍ THRILLERY AMERICKÉHO SPISOVATELE PATRICKA LEE S VYSLOUŽILÝM MARIŇÁKEM SAMEM DRYDENEM

NA ÚTĚKU

SIGNÁL