Jubilejní vydání k 20. výročí

Všechny příběhy z prvního vydání

+ 20 nových příběhů

Jack Canfield

Mark Victor Hansen

Amy Newmarková

Předmluva: Heidi Kruppová

Original title: Chicken Soup for the Soul, 20th Anniversary Edition,

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

Copyright © 2013 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.,

This edition published under arrangement

with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA. All Rights Reserved.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2016

ISBN 978-80-7252-665-9

Předmluva

Dnes může být vypravěčem každý z nás. Sociální média nabízejí každému možnost vystoupit na pomyslné jeviště a vyprávět svůj příběh. Sdílíme svoje životy na Twitteru, Facebooku nebo Pinterestu, píšeme o nich na osobních blozích. Na druhou stranu nejenže se dozvíme, že přátelům se narodilo dítě, ale mnohdy také můžeme být svědky jeho příchodu na svět nebo vidět novorozeně hned v prvních okamžicích života. Víme, co měli kamarádi, příbuzní nebo slavní k obědu, že mají novou práci, že byli u lékaře… Považujeme za samozřejmé sdílet život s druhými.

Co bylo dříve osobní, je dnes veřejné – ať už úmyslně nebo nechtěně. Běžně sledujeme soukromí druhých v televizních reality shows, čteme o něm na blozích, jsme o něm živě a aktuálně informováni na Twitteru. A touto cestou nejenže přijímáme informace, drby a klípky, ale také jsme navzájem propojeni s ostatními a takto se snažíme pochopit svět kolem nás. Ale i při tom propojení se jeden druhému ztrácíme.

Vyprávění příběhů bylo vždy mocným prostředkem předávání zkušeností a životní moudrosti. Jako takové však musí mít náležitou formu, musí být uvážené. Mělo by přinášet sdělení, které má hodnotu. A právě proto je tady Slepičí polévka pro duši – jako moudrý a zkušený přítel, jenž vypráví příběhy, které zasáhnou váš pohled na svět.

Když Slepičí polévka vyšla před dvaceti lety poprvé, publikace o osobním růstu teprve přicházely do módy a většina autorů tehdy vyprávěla svoje příběhy ve třetí osobě, tlumočila zkušenosti jiných lidí anebo poučovala čtenáře o tom, jak změnit život, prostřednictvím metafor a podobenství. Osobní prožitky se tehdy probíraly jen v soukromí, doma nebo za zavřenými dveřmi ordinace terapeuta. Ano, existovaly podpůrné skupiny pro všechno možné – alkoholismus, obezitu, závislost na drogách, truchlení. Ale zveřejnit svou intimní zkušenost na stránkách, kde by si ji mohli přečíst i lidé tam venku? Nepředstavitelné.

Teprve Slepičí polévka to všechno změnila. Dovolila nám být otevřenější a nemít strach vyprávět o svém životě a zkušenostech v první osobě. Změnil se i způsob vnímání knih o osobním rozvoji a lidé, zvláště pak myšlenkoví vůdci, u nichž hledáme inspiraci, útěchu nebo motivaci, dnes už neváhají veřejně projevit svou křehkost a obnažit svá citlivá místa. A otevřeli jsme se tomu i my čtenáři a dovedeme s tím lépe pracovat.

I já to ostatně mohu dosvědčit ze své zkušenosti. Na Slepičí polévce pro duši jsem vyrostla. Prvně jsem ji četla, když mi bylo šestadvacet a pracovala jsem jako asistentka a produkční v ABC News 20/20 a pro Barbaru Waltersovou. Svoji práci jsem měla ráda, ale nebyla jsem si ještě jistá, co bych chtěla dělat, až „vyrostu“. Uvažovala jsem o tom, že bych se stala publicistkou a postavila se na vlastní nohy, a cítila jsem, že jsem na životní křižovatce. Potřebovala jsem, aby mě někdo nasměroval a pomohl mi pochopit, co cítím a co vlastně chci, a tak jsem hledala v knihách a právě Slepičí polévka byla jedna z těch, kde jsem nalézala potřebnou rezonanci.

Z první Polévky si pamatuji každý jednotlivý příběh a v různých životních situacích jsem si na ně vzpomínala. Když jsem si přečetla příběh Tonyho Robbinse o Díkůvzdání, dokonce jsem se rozhodla, že budu s Tonym pracovat. To se mi nakonec podařilo, pracuji s ním dodnes a mimo něj i s mnoha dalšími výjimečnými myšlenkovými vůdci 21. století, kteří mě den co den inspirují.

Jako většina jiných lidí toužím i já neustále pracovat na svém životě a chci – ne, potřebuji – poslouchat tyto příběhy, zamýšlet se nad nimi a říkat si: „Jak by mi tohle mohlo zlepšit život?“ Tímto způsobem mě Slepičí polévka motivuje snažit se víc o lepší a spokojenější svět a také dělit se o své vlastní příběhy, ať už se týkají profesních těžkostí, mého dítěte anebo bláznivého světa vydavatelství a médií. Dělám to pro sebe i pro druhé.

Když mě Amy Newmarková, vydavatelka, spoluautorka a šéfredaktorka Slepičí polévky, požádala, abych jí pomohla s revizí původní Polévky a přípravou výroční reedice, byla jsem nadšená. Teď mohu oplatit to, co jsem dostala tehdy ve svých šestadvaceti letech, a třeba pomoci někomu, kdo dnes začíná – jako tehdy já.

Je mi skutečnou ctí, že mohu psát tuto předmluvu pro zvláštní vydání k 20. výročí Slepičí polévky pro duši a také že jsem se mohla osobně podílet na výběru 20 bonusových příběhů, které zde najdete – 20 příběhů, jež jsme přidali k těm původním, tvořícím vůbec první Slepičí polévku pro duši. Najdete zde vyprávění mnoha mých klientů a přátel, těch nejlepších z nejlepších v oblasti osobního rozvoje, a já jsem přesvědčena, že vám tyto příběhy poskytnou potřebnou inspiraci a že Slepičí polévka pro duši vám bude útěchou, vzpruhou, potěšením i motivací po dalších dvacet let.

Jsem velmi ráda, že vám mohu představit tyto lidi a jejich příběhy. Všechny je mám totiž upřímně a ze srdce ráda. Někteří jsou tak známí, že je snad ani představovat nemusím – pomáhají lidem už mnoho let: Deepak Chopra, Tony Robbins, dr. Oz (všichni přispěli svým příběhem do prvního vydání) anebo don Miguel Ruíz, jenž napsal mezinárodní bestseller Čtyři dohody.

Další jména budou pro vás patrně nová, nicméně věřím, že i tito lidé se během následujících dvaceti let stanou vašimi důvěrnými známými: Darren Hardy, vydavatel magazínu Success, který rozjel multimilionový byznys a pomohl k úspěchu i dalším lidem, Eric Handler, spoluautor blogu Positively Positive, který den co den pomáhá druhým žít plnějším a spokojenějším životem, Gabrielle Bernsteinová, jejíž příběh o překonání závislosti se stal bestsellerem a dodal sílu mnoha dalším ženám, zdravotnická publicistka Kris Carrová, která proslula především úžasnou sérií knih Crazy Sexy Cancer, Mastin Kipp, jehož internetová stránka The Daily Love, e-maily a tweety jsou inspirací nové generace, či prostá, a přitom nesmírně hluboká moudrost „malého Buddhy“ Lori Descheneové.

Svým příběhem přispěl také duchovní a spisovatel, reverend Michael Beckwith, zakladatel kalifornského duchovního centra Agape International Spiritual Center a církve Nové myšlenky (New Thought), básník a uznávaný autor čtyř knih MK Asante, jenž je podle CNN „mistrem vypravěčem“, Nick Ortner, autor a šéf projektu Tapping Solution, jehož posláním je život bez stresu, Robert Holden, jenž svou práci věnovanou pozitivitě, spiritualitě a štěstí vtělil do několika knih a také do dvou dokumentárních filmů BBC, či Tory Johnsonová, která pomáhá milionům lidí svými knihami a pravidelným vystupováním v pořadu Good Morning America. A ani nová Polévka by se samozřejmě neobešla bez přispění svých duchovních otců Jacka Canfielda a Marka Victora Hansena a vydavatelky a tvůrčí šéfky Amy Newmarkové.

Každý ze jmenovaných už dobře ví, co znamená odložit ostražitost, otevřít se, odhalit citlivá místa svého nitra a podělit se o osobní příběh, jenž může pomoci druhým. Rozhodli se spolu s původními autory příběhů přispět ke vzniku knihy, kterou budeme chtít mít neustále při sobě, v kabelkách a cestovních zavazadlech, na nočních stolcích a dnes už i v iPadech, Nooksech a Kindlech, neustále připravené pro chvíli, kdy ji budeme potřebovat.

Je zajímavé, že titul „Slepičí polévka pro duši“ se ujal po celém světě. V desítkách zemí, kde kniha vyšla a prodaly se jí tam miliony výtisků, byl tento název přeložen obvykle přesně. Koncept slepičí polévky coby tišícího či posilňujícího prostředku pro duši i pro tělo je zjevně univerzální. Slepičí polévka není pokrm jako každý jiný. Slepičí polévku vám přinese maminka, když vám není dobře, slepičí polévku si dáte, když zatoužíte po teple a klidu, slepičí polévku vám doporučí lékař pro tělo i duši. Nejde o polévku ani o slepici. Jde o útěchu, péči a lidské teplo, o to, že se o vás někdo stará a záleží mu na vás.

A to je také podstata Slepičí polévky pro duši: její příběhy jsou tu proto, aby vás pozvedly na duchu, dodaly vám útěchu nebo sílu začít žít nový vlastní příběh. Je to recept na radost ze života, využití vlastního potenciálu a sdílení svých objevů a zkušeností s lidmi, které máte rádi – i když jste je třeba ještě nepotkali.

~Heidi Kruppová

Úvod

K tomu, aby mohlo skončit zbytečné duševní utrpení mnoha lidí,

dnes už víme vše, co vědět potřebujeme. Vysoké sebeúcty

a osobní efektivity může dosáhnout každý,

kdo je ochoten o ně usilovat.

Převést ducha živého vyprávění do slov na papíře není snadné. Příběhy, které si lidé vyprávějí, se mnohdy musejí mnohokrát přepsat, aby i v tištěné podobě fungovaly stejně jako v té ústní. Až budete číst tuto knihu, zapomeňte prosím na vše, co vás naučili na kurzu rychločtení. Zpomalte. Čtěte srdcem. Vychutnejte si každý příběh, vnímejte jeho poselství rozumem i citem. Nechte jej na sebe působit. Přemýšlejte – Co ve mně tento příběh probudil? Co mi nabízí do života? Jaký pocit ve mně vyvolává, k jakým činům mě vybízí? Navažte s každým příběhem osobní vztah.

Některé příběhy k vám promluví silněji než jiné. V některých pro sebe objevíte hlubší poselství. Některé vás rozpláčou, jiné rozesmějí. Jedny vás vlídně obejmou, druhé vám dají ránu mezi oči. Žádná reakce není nepatřičná, nebraňte se jí. Nechť se děje, co se dít má.

Nespěchejte. Dopřejte si na čtení dostatek času. Vychutnejte si je, užijte si je. Položte se do něho celou bytostí. Máte v rukou to nejlepší z nejlepšího.

K původním příběhům z první Slepičí polévky jsme v tomto výročním vydání přidali 20 nových. Najdete je na začátku jednotlivých částí a v obsahu jsou jejich názvy vytištěny tučně. Jsou to příběhy od našich největších dnešních myslitelů a nám je velikou ctí, že se s vámi můžeme podělit o zkušenost a moudrost těchto lidí. Věříme, že tato nová Slepičí polévka pro duši vám bude příštích 20 let stejně dobrým průvodcem, jako jím byla 20 let uplynulých.

A ještě jedna věc: Číst takovouto knihu je jako pochutnávat si na vydatném dezertu. Může být pro vás příliš sytý. Není v něm zelenina ani pečivo. Je to čistý koncentrát živin a chutí.

Pocítíte-li touhu podělit se o některý příběh s druhými, neváhejte. Pokud vám příběh někoho připomene, řekněte to dotyčnému, sdílejte s ním svůj prožitek. Nebojte se naše příběhy prožívat, nechte se jimi vést. Jsou tu proto, aby vás inspirovaly a motivovaly.

U řady textů jsme vyhledali jejich prapůvodní zdroj a požádali jsme toho, kdo daný příběh prožil, aby nám jej vyprávěl vlastními slovy. Mnohé příběhy vám zde tedy netlumočíme my, nýbrž je líčí sám jejich hlavní hrdina. K některým vyprávěním jsme připojili osobní kontakt na autora, abyste se s ním mohli spojit, budete-li mít chuť. Tradičně připojujeme také stručné životopisné informace o jednotlivých přispěvatelích.

Doufáme, že vám čtení této knihy přinese nejméně takovou radost, jakou nám přineslo její psaní.

Jak to všechno začalo

Ten rukopis, který se vám právě vrátil od dalšího nakladatele,

je jedinečná věc. Nepovažujte jej za odmítnutý.

Řekněte si, že jste jej poslal „nakladateli,

který dokáže ocenit moji práci“, a zásilka se vám vrátila s poznámkou, že „nebydlí na této adrese“.

Vy jen musíte najít správnou adresu.

~Barbara Kingsolverová

Celý život učím. Začínal jsem jako učitel na střední škole, posledních čtyřicet let působím jako lektor v oblasti osobnostního rozvoje. Každý měsíc jsem zhruba dva týdny na cestách. Pořádám jednodenní semináře a týdenní kurzy.

Velmi brzy jsem pochopil, že když chci, aby si lidé nějakou zásadu nebo koncept snadno zapamatovali, musím výklad dokreslit zajímavým příběhem. A tak jsem začal sbírat rozmanité historky – abych mohl na svých přednáškách ilustrovat význam důvěry ve vlastní schopnosti, význam lásky, víry ve sny, intuice, hlasu srdce, vytyčování vyšších cílů, překonávání překážek nebo vytrvalosti.

V roce 1991 se stala pozoruhodná věc. Jednoho dne se mě zčistajasna kdosi zeptal: „Ta vaše historka o té malé skautce, která prodala za jeden rok několik tisíc balíčků sušenek, vyšla někde tiskem? Moje dcerka by si ji ráda přečetla.“ A tentýž den mě oslovil někdo jiný: „To vyprávění o klukovi a štěněti, to je z nějaké knihy? Chtěla bych to přečíst synovi.“

A podobně to šlo den za dnem. „Potřebovala bych lidem u nás v práci přečíst o tom chlapci s amputovanou nohou, co se stal špičkovým tenistou. Chci jim ukázat, že v životě může uspět každý a že je nesmysl se na něco vymlouvat.“ „Ten příběh o chlapci, co se vyboural na motorce, vyšel někde knižně? Chtěla bych ho poslat synovi na kolej.“ Den co den mi lidé kladli stejnou otázku – „Vyšel ten příběh knižně?“

Jednou večer jsem cestoval letadlem z Bostonu do Los Angeles, kde jsem tehdy žil, a vtom mi to sepnulo. Všechno to bylo, jako kdyby mi Bůh klepal na rameno a naléhal: „Prober se už! Máš za úkol dát všechny ty historky dohromady a vydat je knižně!“ Po zbytek letu jsem sepisoval seznam všech příběhů, které jsem kdy použil v nějaké přednášce nebo semináři. Když jsme přistávali v LA, měl jsem v soupisu 70 položek.

Tu noc jsem si předsevzal, že každý týden sepíšu dva příběhy, dokud je nebudu mít na papíře všechny. A od té chvíle jsem každý večer zhruba od deseti hodin do půlnoci psal, přepisoval a ladil příběh tak dlouho, dokud jsem s ním nebyl naprosto spokojen. Za necelý rok jsem napsal všech sedmdesát historek plus několik dalších, které jsem sebral v průběhu toho roku.

A někdy v té době jsem se sešel u snídaně se svým přítelem Markem Victorem Hansenem a ten se mě zeptal, zda právě pracuji na něčem zajímavém. Vyprávěl jsem mu o své knize.

„Tak na tom bych rád dělal s tebou,“ řekl Mark.

„Marku,“ odpověděl jsem, „já už mám tu knihu skoro hotovou. Co bys chtěl dělat?“

„To je jednoduché,“ řekl. „Především bys měl mít 101 příběhů, ne 70. Když jsem studoval v Indii, dozvěděl jsem se, že 101 je číslo dokonalosti. Za druhé, některé z těch historek máš ode mě. A za třetí, jsem perfektní marketér a promotér a myslím, že dohromady bychom byli jedinečný tým.“

Navrhl jsem Markovi, aby napsal zbývajících 26 příběhů, a že pokud budou skutečně dobré, půjdu s ním do toho. Měl jsem Marka rád a věděl jsem, že je to opravdu brilantní obchodník. Mark dostál svému slovu a za necelý měsíc mi přinesl svých 26 příběhů. Zbývalo jen najít nakladatele.

Asi týden nato jsme se na jednom večírku v Palm Springs setkali s literárním agentem Jeffem Hermannem. Řekli jsme mu o své knize. Zaujalo ho to. Ptal se, jak se bude jmenovat. To bylo vtipné – byli jsme tak ponořeni do práce, že jsme na název knihy ani nepomysleli. Začali jsme tedy honem přemýšlet, ovšem nenapadalo nás nic, co by dost trefně vystihovalo podstatu knihy. Ale protože jsme oba rádi meditovali, dohodli jsme se, že příští týden budeme každé ráno alespoň půl hodiny meditovat nad titulem naší budoucí knihy.

První dva dny nás vůbec nic nenapadlo. A třetího rána jsem při meditaci náhle v duchu spatřil velkou zelenou školní tabuli, objevila se ruka – měl jsem za to, že je to ruka Boží – a ta napsala na tabuli: slepičí polévka.

„Co má proboha slepičí polévka společného s naší knihou?“ ptal jsem se v duchu té ruky.

„Když jsi byl malý a nebylo ti dobře, babička ti přece vařila slepičí polévku,“ odpověděla ruka.

„Ale ta kniha není o nemocných,“ namítl jsem.

„Duše lidí jsou nemocné. Žijí v rezignaci, strachu a beznaději. A ta kniha jim pomůže se nad to povznést.“

Přemýšlel jsem o tom. Slepičí polévka pro lidského ducha, napadlo mě. Hmmm. Slepičí polévka pro duši. Ano! Naskočila mi husí kůže. Slepičí polévka pro duši: Příběhy pro povzbuzení ducha! Ach, jak se mi to líbilo. Mráz mi běhal po zádech, chvěl jsem se vzrušením. Okamžitě jsem otevřel oči a utíkal zavolat ženě. Byla nadšená stejně jako já. Pak jsem telefonoval Markovi a také jemu naskočila husí kůže. Mark mi později prozradil, že někteří jeho známí tomu říkají „Boží mrazení“ a že to znamená, že člověk právě obdržel Boží vnuknutí. Měl jsem přesně ten pocit!

Když jsme zavolali našemu agentovi, naskočila husí kůže i jemu. S knihou a titulem jsme jednoho studeného únorového dne zamířili do New Yorku, abychom se zde setkali s několika vydavateli.

Jenže jim z nás husí kůže nenaskakovala. Jeden za druhým nám tvrdil, že taková sbírka příběhů by se neprodávala, že ty historky jsou příliš „přeslazené“, příliš pollyannovské a příliš pozitivní, a že titul – nakonec jsme se shodli na názvu Slepičí polévka pro duši: 101 příběhů k otevření srdce a povzbuzení ducha – je hloupý.

Zklamaně jsme se vrátili na hotel a začali jsme balit. Ale ještě než jsme vyrazili zpátky do jižní Kalifornie, zamířili jsme společně do katedrály sv. Patrika na Páté avenue, a přestože žádný z nás nebyl katolík, zapálili jsme tam svíčku a pomodlili se k Bohu, aby nám pomohl najít vydavatele.

Po několika týdnech telefonoval agent, aby nám oznámil, že hovořil ještě s několika dalšími vydavateli a všichni rovněž odmítli, a že nám rukopis vrací, protože je přesvědčen, že jej neprodá.

Ptali jsme se, co by vydavatel potřeboval, aby byl ochoten naši knihu vydat, a agent odpověděl: „Musel by být skálopevně přesvědčen, že prodá alespoň 20 000 výtisků. Jedině tak se mu totiž vrátí náklady na redakci, produkci, tisk, distribuci a marketing. Kdyby měl jistotu, že prodá 20 000 výtisků, určitě by do toho šel.“

To nám s Markem vnuklo nápad. Jelikož jsme několikrát do týdne hovořili k početnému publiku – někdy i k tisícovce lidí –, vytiskli jsme si objednávkové formuláře a nabízeli jsme lidem, že si mohou knihu závazně předobjednat, tedy zavázat se k tomu, že si ji koupí, když vyjde.

Pokaždé, když jsme někde přednášeli, jsme před začátkem akce položili na každou židli v sále jeden formulář a na konci jsme nabídli lidem, aby v případě zájmu formulář vyplnili a napsali, kolik knih budou chtít. V rámci přednášek jsme odvyprávěli mnoho příběhů, a tak lidé věděli, do čeho jdou, a knihu si objednávali skoro všichni. Kanadský osobnostní kouč Raymond Aaron si předobjednal dokonce 1700 výtisků – aby mohl knihu dát každému ze svých klientů. (A k našemu potěšení si ty knihy později skutečně koupil.) Netrvalo dlouho, a měli jsme několik krabic vyplněných formulářů a lidé si dohromady objednali dokonce víc než 20 000 knih! Tou dobou jsme však měli za sebou také přes 100 odmítnutí od všech větších vydavatelů ve Státech.

Kniha se stala naší posedlostí. Od účastníků svých přednášek jsme věděli, že naše příběhy jsou poutavé, inspirativní, povzbudivé a motivující, a byli jsme odhodláni tu knihu lidem dát. Bylo nám jedno, kolikrát nás odmítli. Rozhodli jsme se, že to nevzdáme.

A jednou nám kterýsi známý navrhl, abychom se zúčastnili konference Americké asociace knihkupců v Anaheimu, tedy jen kousek od našeho bydliště. K účasti je přihlášeno víc než 4000 vydavatelů, my bychom je tam mohli všechny obejít a knihu jim nabídnout. A tak jsme vyrazili do Anaheimu – se dvěma batohy po domácku vytištěných sešitů s třiceti nejlepšími příběhy, s nimiž jsme hodlali potenciální vydavatele oslovovat.

Dva dny jsme chodili po kongresovém centru, nohy nás bolely, měli jsme je samý puchýř a v hlavě nám bzučelo, jak jsme neustále opakovali to samé. „Jsme si jisti, že kniha by se prodala, protože už máme přes dvacet tisíc předběžných objednávek,“ ukazovali jsme vyplněné formuláře. Ale nikoho to nezajímalo. Myslím, že ještě neviděli někoho, jako jsme byli my dva. Někoho, kdo by obcházel lidi a sbíral objednávky na knihu, kterou by chtěl vydat. Snad ani nevěřili, že jsme jich skutečně sebrali přes 20 000.

Teprve na konci druhého dne se nám povedlo udat jeden z našich vzorových rukopisů. Vzali si jej Peter Vegso a Gary Seidler z HCI, malého vydavatelství na Floridě, s tím, že si ho přečtou, až se vrátí domů.

Pár týdnů nato zazvonil telefon – a byli to oni. A kniha se jim líbila!

„Smáli jsme se u toho, měli jsme slzy v očích. Líbí se nám to a chceme to vydat!“ Dokonce prý měli husí kůži, když to četli!

Ptali jsme se, kolik výtisků se podle nich prodá.

„Možná 25 000, když budeme mít štěstí,“ prohlásili.

„My to vidíme jinak,“ namítli jsme. „My chceme prodat 150 000 výtisků do Vánoc a milion a půl za půl druhého roku.“

Na druhé straně linky zazněl smích. Mysleli si, že jsme se zbláznili.

Kniha nakonec vyšla koncem června 1993. Koupili si ji všichni, kteří nám podepsali formulář, ale potom začaly prodeje klesat. Zašli jsme s Markem za naším přítelem Ronem Scolasticem a ptali se ho, co máme dělat. Řekl nám: „Když vezmete sekyru a každý den ji pětkrát poctivě zatnete do stromu, nakonec padne i ten největší obr.“

Z toho rozhovoru jsme si s Markem odnesli „Pravidlo pěti“. Dohodli jsme se, že každý den uděláme pro naši knihu pět skutků. Někdy jsme poslali pět výtisků novinovým recenzentům. Jindy jsme zatelefonovali do pěti marketingových firem a nabídli jim, zda by nechtěli několik knih koupit pro motivaci svých prodejců. Pak nás napadlo poslat krabici knih porotě, která rozhodovala v procesu s O. J. Simpsonem. Týden nato jsme obdrželi milý dopis od soudce Ita, jenž nám děkoval za dárek. Dostalo se to do novin a my jsme měli publicitu.

Jednou jsem si v supermarketu všiml malé červené knížky. Byl to Adresář celebrit, seznam adres a telefonních čísel známých televizních a filmových hvězd. Koupil jsem si jej a několik týdnů jsem den co den posílal pěti lidem do Hollywoodu naši knihu a doufal, že se jim bude líbit a doporučí ji svým známým a fanouškům.

Jedna z knih se touto cestou dostala do rukou producentce seriálu Dotek anděla a tak ji nadchla, že chtěla, aby si ji přečetli všichni scénáristé, herci a dokonce i technici. Psalo se o tom v Hollywood Reporteru a historka se později ještě rozšířila, což nám přineslo další kýženou publicitu.

Nakonec jsme do Vánoc prodali 135 000 výtisků, za rok a půl 1,3 milionu a nakonec si knihu, kterou odmítlo 144 nakladatelů, koupilo deset milionů lidí. Naši vydavatelé se nám přestali smát. Napadlo je, že bychom mohli sepsat pokračování. Na toto překvapení jsme už byli připraveni. Když měla jít druhá kniha do tisku, zavolali nám, že na konci vyšlo několik volných stránek a jestli bychom tam nechtěli něco přidat. Dali jsme tam tento text:

Podělte se s ostatními o své srdce. Znáte-li příběh, báseň nebo článek (ať už vlastní nebo cizí), který podle vás patří do dalšího vydání Slepičí polévky pro duši, prosím, pošlete nám jej.

Neměli jsme tušení, co to spustí. Začaly se na nás valit stovky dopisů. Každý se s námi chtěl podělit o svůj příběh. Mnohé z nich se nedaly použít, ale i tak nám jich zbylo dost na šest knih.

Potom nám Marci Shimoffová navrhla, abychom sestavili knihu z příběhů pro ženy. Tak vznikla Slepičí polévka pro ženskou duši. Pak napadlo moji sestru Kimberly Kirbergerovou, abychom dali dohromady knihu pro dospívající, a zrodila se Slepičí polévka pro duši teenagera. Dr. Marty Becker, zvěrolékař, přišel s nápadem udělat knihu pro milovníky zvířat a se svou partnerkou Carol Klineovou sepsal další Polévku. A dál už to znáte, jak se říká.

Teprve několik let poté, co vyšla první Slepičí polévka pro duši, jsme se od Petera Vegsa, našeho prvního vydavatele, dozvěděli, že byl v únoru 1992 také v New York City, jako my, a trápila ho finanční situace jeho vydavatelství. A tak zašel do katedrály sv. Patrika, zapálil svíčku a prosil Boha, aby mu seslal autora nebo knihu, která pomůže firmě na nohy. Když nám to vyprávěl, všem nám z toho naskočila husí kůže!

~Jack Canfield

Část I

O lásce

Ten den nastane, až si po vesmíru, počasí, přílivu,

odlivu a gravitaci podmaníme nadobro také síly lásky.

V ten den člověk podruhé v dějinách lidstva objeví oheň.

~Teilhard de Chardin

Table of Contents

Předmluva

Úvod

Jak to všechno začalo

Část I

O lásce

Část II

O hledání lásky k sobě

Část III

O rodičovství

Část IV

O učení

Část V

Žij svůj sen

Část VI

O zdolávání překážek

Část VII

Eklektická moudrost