O knize

Jiří Klobouk odešel do zahraničí v roce 1968 a posledních jedenáct let žije v New Yorku. Ze své mnohovrstevné tvorby, vydávané jak v USA, tak v České republice, vybral pět povídek, které mají společného jmenovatele – jsou posazeny do severoamerického prostředí. Vykazují rovněž autorovo osvojení formy dramatu, jak potvrzuje hned úvodní povídka Převážně Beethoven, pojednávající o uprchlých vězních a o tom, co je čeká na svobodě. I v Obleženém městě se jedná o navýsost dramatickou situaci, jak napovídá už název povídky. Zkrátka od povídky k povídce nás autorova tvorba nenechá v klidu a potvrzuje, že česká literatura má v Jiřím Kloboukovi jednoho z nejzajímavějších tvůrců povídkového žánru.

O autorovi

Jiří Klobouk

(1933)

Jiří Klobouk (nar. Uherské Hradiště) je česko-americký spisovatel. Jeho prózy jsou souběžně vydávány v České republice a v USA. Patří mezi ně romány Můj život s Blondie, Kdo stoupá do schodů a sbírka povídek Americká žena. Jeho dvanáct rozhlasových her se vysílalo v řadě zemí od Kanady po Finsko. Sám pianista a kameraman, jeho tvorba je ovlivněna jazzovou improvizací a filmovým viděním. Autor odešel do zahraničí v roce 1968 a po letech strávených v Kanadě se usadil v New Yorku. Od autora tedy vyšlo: Hudba po půlnoci, Rozhlasové hry I, Rozhlasové hry II, Můj život s Blondie, Protikomunistický manifest (1975), Kdo stoupá do schodů, Americká žena, Jazz II: Rodiče.

Jiří Klobouk

5 povídek

CARPE DIEM

2015

Jiří Klobouk

5 povídek

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Jiří Klobouk, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-131-3

ISBN 978-80-7487-132-0 (epub)

ISBN 978-80-7487-133-7 (pdf)

ISBN 978-80-7487-134-4 (mobi)

PŘEVÁŽNĚ BEETHOVEN

Lane si přitáhl židli co nejblíž k televizi. V přímém přenosu z Carnegie Hall v New Yorku hlasatel s puntíkovaným motýlkem u krku uvedl japonské smyčcové kvarteto. Cellistou byl věhlasný Toshiko Yoshiko. První na pořadu byla kompozice č.15 a moll, opus 132. Muzikanti se kymáceli ze strany na stranu. Lane spolu s nimi kroužil tělem. Potlačoval svý emoce. Beethoven to skládal hluchý jako poleno.

Před lety mu máma Sandy koupila housle. Dala by přednost klavíru, ale neměla peníze ani místo. Uklízela v Tallahassee domy bohatým lidem. „S houslemi pod paží, Lane,“ řekla mu, „ti svět padne k nohám. V New Yorku se postavíš na roh Osmdesátý šestý a Lexington Avenue. Zahraješ něco dojemnýho a lidi ti budou házet do kšiltovky zmačkaný bankovky. Nějaký lovec talentů rozpozná, co v tobě je, a zprostředkuje ti angažmá na Broadwayi. Manhattan je kouzelný ostrov. Hledala jsem tam tvýho zpropadenýho tátu Joea, který fouká na trumpetu v nějakým zakouřeným baru. Hlas má jak Armstrong. Tak fidlej, chlapče, a dokaž, že ses nenarodil zbytečně.“

Po návratu do cely si Lane musel ucpat nos. Eman strupatou zadnicí překrýval záchodovou mísu a nehorázně smrděl. Dnes v noci prásknou do bot. Byli v lapáku patnáct let. Čekalo je dalších devět. Zkomírali jak prašiví psi chycení do pasti. Lane piloval okenní mříž řadu měsíců. Bzučení pilky mu připomínalo přejíždění smyčcem po strunách jeho oblíbenýho nástroje. Když mu bylo dvanáct, hrál na školní oslavě Beethovenovu sonátu. Sklidil značný úspěch. Ukláněl se na všechny strany. Máma Sandy v první řadě mačkala v ruce vlhký kapesník. Doma mu pak řekla: „A to je cesta, chlapče, po který v životě vykročíš.“

Lane pliv na pilku. „Co nevidět si padnu s Issy do náruče.“

„Tys ji nevoddělal?“

„To byla Betsy, ňoumo. Moje dobrotivá žena. V čistírně vylovila z kapsy mýho kostkovanýho saka Issyiny průsvitný kalhotky. Odpráskla se.“

Lane si na šišlouna zvyk. Eman oddaně naslouchal jeho tlachání o Issy, mámě Sandy a tátovi v New Yorku. Nebo kdo byl, kupříkladu, Dostojevskij. Fakt je, že ho Issy nikdy nenavštívila. Neposlala mu balíček s pochoutkou. Dostal od ní jediný pohled, že se stará o housle. Jasný důkaz, že na něho čeká. Začalo to jednu sobotu dopoledne, když ho manželka Betsy poslala na trh do Hampstonu. Měl koupit tucet hnědejch vajec. Chystala se péct bábovku. Issy byla osmahlá třicátnice s bílýma zubama. Vlasy černý jak Carmen. Její farma byla pár kilometrů za městem. Lane ji začal pravidelně navštěvovat. Provázela ho svým královstvím. V chlívě chrochtali vepříci a v kurníku slepice snášely vajíčka. V maštali bučely krávy a v ohradě řehtali šemíci. V klecích červenoocí králíci žvýkali kopřivy. V udírně mu z obrovský kýty visící na háku uřízla nádherný flák uzenýho masa. Lane jí na oplátku hrál na housle. Měla zavřený oči. Zaoblený řasy se jí třásly rozechvěním. Drželi se za ruce. Láska až do hrobu. V kuchyňským sporáku praskal oheň. Lane ji seznámil se svým životním posláním. O Beethovenovi neměla páru. Když se milovali, šeptala mu do ucha: „Víš co, Lane, kdyby se s tebou náhodou někdy něco stalo a nemoh si přijít, tvý housle budu opatrovat jak oko v hlavě, dokud se nevrátíš.” Po tom maléru s čistírnou a jejími kalhotkami v kapse jeho kostovanýho saka Betsy tři dny křičela, tři dny spala, a když se probudila, střelila se do hlavy. Alespoň tak to líčil šerifovi McWrightovi. Nevěřil mu ani slovo. Prý to byla Laneova pistole, jeho otisky prstů a podobný nesmysly. Když mu Lane vysvětloval, že by neublížil mouše, McWright mu řek, aby si trhl nohou.

„Rosa se taky oddělala,“ zašišlal Eman. „Šmikám v kuchyni cibuli, že jo, ona jde kolem, zakopne o kočku a napíchne se na nůž, kterej držím v ruce.“

„Krájení cibule je umění, Emane. Šmikat musíš k sobě, ne od sebe. Kdyby Beethoven krájel cibuli a Antonie Brentano – zvaná Tony, jeho nesmrtelná láska – šla kolem, něco podobnýho by se stát nemohlo. A víš proč? Poněvadž génius ví, jak na to.“

„Moje se napíchla.“

„Poněvadž seš blbeček.“

„Nenadávej Emanovi. Eman to nemá rád.“

Bylo deset. Lane odfouk z pilky piliny. Chystal se skrčkovi zahvízdat ukolébavku, kterou zkomponoval pro Issy, ale bachař mu to překazil. Zařval na chodbě pivním hlasem, aby se postavili do pozoru, nahlásili svý jména, a tím pádem potvrdili, že sou tam, kde podle zákona maj bejt.

Sotva se chraploun odporoučel, Lane začal Emanovi líčit, co ho čeká: „Uvědom si, ňoumo, že za pár minut vzlítneš jak skřivánek. Pod tebou se klenou mosty a řeky protékají podél kukuřičnejch polí, baseballových hřišť a supermarketů. Chevrolety, fordy a buicky krouží neslyšně po šestiproudý dálnici. Než se naděješ, sedíš v bouráku a hasíš si to do Texasu. Notabene, pamatuj, abys měl pneumatiky správně nahuštěný. Správně nahuštěný pneumatiky tě donesou až do Houstonu, nasadíš si tmavý brýle a zkusíš štěstí u nějaký olejářský společnosti.“

„A co žvanec?“

„Jakej žvanec?“

„Eman tady má zajištěnou šlichtu třikrát denně.“

„Issy je výborná kuchařka. Její specialitou sou žabí stehýnka.“

Sotva Lane vyslovil stehýnka, mříž mu zůstala v ruce. Před ním zela tmavá díra do noci.

Eman si natáh kalhoty. „A co dál, profesore?“

„Podlezem jeden plot, přelezem druhej a zmizíme do lesa.“

Eman udělá nejlíp, když pohne prdelí. Zasukoval prostěradla, vylez na židli, uvázal je za zbytek mříže a zmizel ve tmě. Lane ho následoval. Klopýtali přes nádvoří k prvnímu plotu. Hromotluk měl okouknuto, kde se dráty dají nadzvednout. Nejbližší strážní věž zela v temnotě. Nic se nehnulo, nic se nedělo. Po druhým plotu šplhali jak opice. Plot se kymácel a nadouval jak plachta plachetnice. Nahoře u kammenýho sloupu přelezli na druhou stranu. Přebrouzdali příkop se zapáchající močůvkou. Za pět minut byli v lese.

Lane sebou praštil na zem. „Tohle by nedokázal ani hrabě Monte Christo.“

„A co bude dál, prof?“

„Chuck v tunelu pod silnicí ukryl dva parádní obleky. Vyfešákujem se a stopnem auto, kapišto?“

Eman se svalil pod strom. Jedno věděl jistě. Pokud Lane měl Issy, mámu Sandy a tátu Joea, na něho nikdo nečekal. Tak zvaných rodičů vystřídal několik, že jo, ale snášeli se jak pes a kočka. Některý ho tloukli hlava nehlava. Jiný mu nedali najíst ani napít. Jedna dvojice byla Korejka a jednookej černoch z Trininadu. Docela se mu zamlouvali, dokud nezaslech, jak se dohadujou, že ho v Louisianě hoděj do močálu krokodýlům. To mu na náladě nepřidalo. Pár lidí tvrdilo, že sou jeho sourozenci. Jedna údajná ségra se představila jako Amálie. Prý ho má hrozně ráda. Ale pokaždý mu vylízala z talíře všechno, co na něm měl. Potom prý aby si pořídili miminko. Když si Eman stáh kalhoty, rozesmála se, div nevypadla z okna. Pokud šel někdy do školy, moh si v lavici ušoupat zadek. Děti se mu posmívaly, že je prťavej, kulhá a šišlá. Učitel mu rozmlouval, že ryba se nepíše riba a tak dále. Podle Emana riba byla zvýře, který plave ve vodě. Vymluvil se, že má průjem. Cestou na záchod poškrábal křídou zdi klikyhákama – riba je zvýře. Sed si na prkno, trhal papír na kousíčky a rozfukoval je do vzduchu. Vířily jak sněhový vločky. Takovou nádheru dlouho neviděl. Když mu bylo jednadvacet, poznal se s Rosou na zastávce autobusu. Stál tam s rukama v kapsách. Ptala se ho, proč na ni vyplazuje jazyk. Načež on řek, že pokud jazyk vyplazuje, tak o tom nic neví. Byla taky odložený dítě, jenže o deset roků starší. Prohlásila o sobě, že je maniak s depresivními sklony. Měla ve zvyku vyptávat se lidí na chodníku, jestli nejsou spřízněný. Většinou přešli rychle ulici. Zlost si vylévala na Emanovi. Kousla ho do nosu a musel s tím k doktorovi.

To už se dali na pochod podél bublajícího potoka. Měsíc se schovával za mraky. Po navýšený silnici projížděla auta. Potok se stočil doprava. Zmizel v tunelu pod náspem. Lane šmátral rukama po vlhké zdi, dokud nenarazil na výklenek. Z igelitového pytlíku vytáh jedno kvádro.

„Kurva, Chuck. Řek sem mu dvě kvádra.“

„Chuck je blbej, že jo?“

„Někoho cestou svklíknem.“

Lane se vyfešákoval do tmavomodrýho saka, růžový košile a nažloutlý vázanky. Kalhoty byly o něco delší, ale polobotky mu sedly jak ušitý.

Pokračovali v cestě. Hromotluk hlásil světlo. Vyšplhal se po svahu.

„Benzinka, moulo!“

Moula byl ten tam. Lane se svez po trávě jak po skluzavce a rozběh se za uprchlíkem. Nebyl daleko. „Nepřidělávej mi starosti, skrčku,“ zacloumal s ním. „Issy nám uvaří guláš, namažeš si housku máslem a pustíš si televizi.“

U benzinky zaskřípěly brzdy. Z auta vyskočily dvě rozesmáté dívky. Nechaly si natankovat nádrž a odporoučely se do bistra.

Lane načrt Emanovi strategii: „Jakmile tyhle dvě křepeličky vyrazí na cestu, stopnem je.“

„Oni stopnou, prof?“

„Ležíš v příkopu a sténáš.“

„Eman že sténá?“

„Eman sténá, poněvadž je pilot, kterej se zranil při pádu helikoptéry. Rozprašovals na mým pozemku přípravek proti komárům. Helikoptéra škytla a spadla. Kapišto?“

A hned se dali do klusu. Jakmile světla benzinky pohltila tma, zastavili se. Lane vyrukoval s instrukcemi, jak se má Eman zachovat v nadcházející situaci. Když Eman stopne auto, ve kterým sedí dvě inteligentní dámy, v první řadě musí získat jejich důvěru. A získat jejich důvěru může jedině tak, že z něho bude vyzařovat sofistikovanost. To v podstatě znamená, že i když o něčem nemá ani páru, musí se tvářit, jako že páru má, poněvadž procestoval svět. Kupříkladu sotva tyhle dvě šarmantní slečny zastavěj a Eman nasedne, jedna z nich se ho notabene zeptá: Pane, byl jste někdy v Paříži? Načež Eman mávne nonšalatně rukou, jako že v Paříži byl, i když tam pochopitelně nikdy nebyl.

„Takže Eman byl v Paříži?“

„Že váháš, moulo. Mačkáš ze sebe, že sou tam široký boulevárdy lemovaný impozantními budovami a že městem protéká řeka. Jde o to, že devadesát devět procent velkejch měst má široký boulevárdy lemovaný impozantními budovami a protéká jimi řeka. Načež jakmile ta slečna za volantem prohlásí, že řeka v Paříži se jmenuje Seina a nejširší boulevárd je Champs Élysées, a nadechne se, v tom momentě přihodíš Eiffelovku. To je věž, slečno, vytahuješ se, ze který je vidět celý město. A ruka je v rukávě. Máš její naprostou důvěru.“

„Kam na tyhle žvásty chodíš?“

„Máma Sandy, pokud sem zrovna nehrál na housle, mě poslala v Tallahassee do městské knihovny. Záleželo jí moc na tom, abych se intelektuálně zdokonalil. Člověče, já přelouskal každou knihu, která byla kdy vytištěná. Notabene, včetně celýho Shakespeara v naší lapácký brožovaný kolekci.“

V dálce nastartoval motor. Tmu prorazila světla. Lane srazil Emana do příkopu a nařídil mu, aby sténal. Postavil se doprostřed silnice a mával rukou jak slon chobotem. Když auto zastavilo, dívka za volantem stáhla okno. „Co se děje?“

„Ale tady můj kolega na tom není moc dobře, slečno. Zřítil se s helikoptérou při sterilizaci mýho pozemku. Mám letos velkej problém s komárama, že ano.“

Z příkopu se ozvalo zasténání. Dívky se vyhrnuly z auta a sehnuly se nad Emanem.

„Nějaká zlomenina, pane?“ zeptala se světlovláska.

„Krev?“ zeptala se druhá, ostříhaná na kluka.

Eman zašišlal: „Zatracený komáři.“

„Soudím, že je to dost važný,“ řek Lane. „Ovšem zase ne tolik, abychom se museli strachovat o jeho život. Moc by pomohlo, kdyby mu někde píchli protitetanovou injekci. Byla by ho škoda. Je zkušenej pilot. Prášil, prášil, ale nedoprášil. Mám toho přes tři sta hektarů, že ano. Navíc moje dodávka nenastartovala. Táhnu ho lesem na zádech nejmíň dvě a půl hodiny.“

Lane si odvázanou vázanku strčil do kapsy a přehodil si Emana přes rameno. Dívky pospíchaly k autu, aby otevřely dveře. Za velkýho nářku hromotluk vsoukal šišlavce na zadní sedadlo a uvelebil se vedle něho.

Ta nakrátko ostříhaná se posadila za volant a auto se rozjelo. „Já jsem Kathy,“ představila se. Pohodila hlavou k světlovlásce. „A tohle je Jessie. Dovolte mi otázku: Co to má váš kolega na sobě?“

Eman zasténal.

„To se vám povedlo, Kathy,“ zachechtal se hromotluk. „Jmenuju se Lane, Lane Quiltberry, a tohle je Eman. Chápu, kam směřujete. Vypadá, jako by vzal roha ze Sing Singu, že ano? Věc se má tak, že při tom karambolu mu shořela letecká kombinéza. Spad z nebe jako nahatej andělíček. Křídla spálený na uhel. A hádejte co? V poli stojí strašák. Povídám: ‚Emane, hoď na sebe to jeho kvádro, že ano. Zakryj svý genitálie. Ha ha ha.‘“

Jessie otočila hlavu. „Chudák.“

Motor vrčel a reflektory protínaly tmu. Jessie naladila stanici se spirituálem. Odhadla to na Porgy a Bess. Eman škvírou mezi víčky pozoroval obě děvčata. Kathy byla ostříhaná na kluka, měla silnej krk a široký ramena. Kdyby ji obtěžoval nějakej chlápek, pěkně by s ním zatočila. Jessie byla jiný kafé. Zpod slamáku jí proudily světlý vlasy. Průsvitná víla z pohádky. Rosa o sebe moc nedbala. Nedalo se říct, že by voněla. Její starej svetr smrděl tabákem. Vyhulila krabičku denně. Cigarety kradla dědkům podřimujícím v parku na lavičce. Nosila jedny šaty celej týden. Měla dvoje. V zimě v létě chodila v sandálech. Spodní prádlo prala v dřezu. Rozvěsila ho, kde se dalo. Jessie voněla. Smála se, jako by zvonečky cinkaly ve vánku.

Laneovi omamující vůně dívek ubírala na soudnosti. Zamlouvala se mu Kathy. Byla stavěná jak klisna. Křehkou Jessie by moh v náruči rozmačkat, aniž by mu přišlo, co se děje. Kathy byla něco jako Issy. Moh ji ždímat od rána do večera a nikdy neměla dost. Vůně milování se postupně proměnila ve zvířecí pach. Nosila náušnice jak Kathy. Jednou se kočkovali v kupce sena a ztratila je. Nebyla k utišení. Byly to přívěsky po mamince, zděděný po její prababičce, a tak dále. Prostě vzácnost, tradovaná z generace na generaci. Pokud náušnice ztratíš, zněla věštba, stihne tě nestěstí.

Tlumená světla palubní desky spoře iluminovala vnitřek auta. Kathy hlásila, že v dálce skočil přes silnici jelen. Její strýc Charlie po srážce s paroháčem skončil v pojízdným vozíku. Program v rádiu pokračoval árií Figara. Kathy trilkovala a všichni se rozesmáli, kromě Emana. Smál by se, ale nevěděl čemu. Jednou ho Rosa šimrala pod paží. Málem si nacvrnkal do kalhot. Před pár hodinama seděl v lapáku na záchodový míse. Najednou se ocit v ráji. Holky voněly, auto broukalo a on se na zadním sedadle pohupoval jak v kolíbce. Jessie se ptala Lanea, jak na tom pilot je. Dozvěděla se, že pilot spí, jako když ho hodí do vody. Celý ten automobilový pokec přispěl k dobrý náladě. Každý něco prohodil. Takovej slovní ping-pong, ve kterým nešlo o to, kdo vyhraje. Lanea zajímalo, jakou rychlostí si to Kathy hasí. Hasím si to devadesátkou, odpověděla. Otočila hlavu a usmála se něho. Zajímalo ji, jakou rychlostí si to obvykle hasí on. Když mám na spěch, dupnu na to, prohlásil. Kathy si toho ramenáče všimla hned, když zastavili. Hodil si Emana na záda jak jitrnici. Takoví chlápci se jí zamlouvali. Bez velkých cavyků se mají k činu. To vedlo k otázce, jestli Lane zvedá činky. Prý nezvedá, ale v mládí byl členem profesionální osmiveslice. Závodil v Pueblotoricu. To je mimochodem v Mexiku. Veslování je sport, který všem doporučuje. Jeden táhne za všechny a všichni táhnou za jednoho. Kromě toho jeho máma Sandy mu kladla na srdce, aby nebyl v životě línej. Prý ve zdravým těle vládne zdravý duch. Jessie ze sebe vysoukala historku, že její rodiče si přáli, aby se stala doktorkou. Na studiích vydržela jeden semestr. V anatomii, kam se podívala, krev stříkala jak ze zahradní hadice. Několikrát omdlela. Při pilování lidský lebky poblinkala asistenta.

Lane se předklonil. „A co vy, Kathy?“ zeptal se.

Krátkovláska si zapálila cigaretu. „Mám za sebou studia filosofie. Platón a všechno dokola.“

„Jeho Republika,“ řek Lane. „Mám ji v malíčku.“

„Vůbec se nedivím.“

„Klade si základní otázku: Vyplatí se být spíš spravedlivej, než nespravedlivej?“

„Přesně tak. Všechno, co děláme, vychází ze dvou motivů.“

„Musel bych hádat.“

„Sexuální naléhavost a touha vládnout.“

„Ježíši, výborně řečeno,“ prohlásil Lane. „Notabene, dámy, kam máte vlastně namíříno?“

Kathy vyfoukla kouř: „Do Maryngtonu, svlíknut se do naha.“

„To myslíte vážně, lidi?“

Kathy se rozohnila: „Naprosto. Každej jenom kecá a nic nedělá. Máme plný zuby, aby naši kluci umírali v nějaký posraný válce jak jepice. Některý si ani nesáhli na holku. Chápete tu nespravedlnost? To když už je řeč o sexu, pane!“

Jessie se přidala: „A proto se zítra v pravý poledne svlíknem před Macy’s v rámci všeobecnýho míru.“

V rádiu začaly zprávy. Jakýsi pervert v Seattlu znásilnil devítiletou holčičku. Po rozčtvrcení ji rozeslal poštou příbuzným. V Kansasu manželka Jenufa Spencerová umlátila manžela kafáčem. Jiný maniak v Austrálii ukrýval ve sklepě dceru. Zatímco se manželka dívala na televizi, třikrát ji oplodnil.

Eman vydoloval z útrob chrchel, stáh okno a vypliv ho do větru.

Lane řek: „Dámy, nešlo by to přeladit na nějakou kulturu? Třeba Beethovena?“

„Beethovena, Lane?“ vykřikla Kathy. „Toho naprosto zbožňuju!“

Hromotluk si odkašlal. „Naposled sem ho slyšel před pár hodinama v přímým přenosu z Carnegie Hall v New Yorku. Japonský smyčcový kvarteto v čele s cellistou Toshiko Yoshiko hrálo jeho č.15 a moll, opus 132.“

„Nechápu, že se ten génius nikdy neoženil.“

„Jedna z jeho lásek byla Antonie Brentano zvaná Tony.“

„To slyším poprvý.“

„Vím, o čem mluvím, Kathy. V sedmý třídě sem hrál na housle jeho sonátu. Sklidil sem nemalej úspěch.“

Jessie se otočila na Emana: „A co vy, pane pilote? Hrajete na něco?“

„Já byl jednou v Paříži.“

Lane zasyčel: „Co blbneš, ňoumo?“

„Nějakej organizovanej zájezd?“

„Kdepak. Já pilotoval letadlo bez motoru. Šestnáct hodin.“

„Bez motoru? Jak je to, panebože, možný?“

„Poněvadž já byl zaháklej za letadlo s motorem. Nad Paříží sem se odhák. Dole Seina, Champs Élysées a Eiffelovka. Lidi mávali.“

„Obraťme list, vážení,” řek Lane. „Kondice mýho pilota se nepochybně zhoršuje.“

Eman si zašťoural prstem v nose. „Profesor kecá.“

„Vy ste profesor?“ zeptala se Kathy.

„Ále. Přednášel sem na vysoký zemědělský v Santa Fé. Mojí specializací byla mandelinka bramborová. To už je nějakej pátek.“

Tmavý tunel lesa se rozjasnil, stromy zmizely a po obou stranách silnice se rozevřela krajina. Měsíc schovaný za mraky se objevil. Jessie napočítala pět hvězd.

„Propánajána,“ zajásala Kathy. „Voda!“

Lane a Eman se předklonili. Vpravo se třpytila hladina jezera. Svažovala se k němu louka porostlá trsy křovin. Kathy stočila volant. Zastavila nějakých padesát metrů od břehu.

„Pánové,“ prohlásila, „když dovolíte, my se namočíme. Co, Eman?“

„Žádný strachy,“ prohlásil pilot.

„Výborně.“

Dívky vyběhly z auta a pospíchaly k jezeru. Lane s Emanem ani nedutali.

„To je, co?“ ozval se Lane. „Šťabajzny. Koukni, jak metelej.“

„Ty teda našlapujou,“ zašišlal skrček.

Dívky zmizely za porostem. Lane vylez z auta a sed si za volant. Eman ho následoval.

„Fáro, co?“ Lane ohmatával řízení. „Každou sobotu sem vozil Issy v dodávce na trh do Hampstonu. Starej ford. Výfuk střílel jak kulomet. Prodávali sme zboží podle sezóny. Celoročně slepice a vajíčka. Na podzim brambory, mrkev a houby. V létě ovoce. Největší zájem byl o borůvky.“

„Vy ste pěstovali borůvky?“

„Borůvky se nepěstujou. Rostou na divoko. Samy od sebe. My jich měli jeden akr, takhle u lesa. Klečeli sme s Issy na kolenou a sbírali. Když si Issy jako naschvál zapomněla natáhnout kalhotky, byl to signál.“

„Jakej signál, prof?“

„Chtěla to udělat zezadu.“

Eman chytil za kliku.

„Kam chvátáš?“

„Čůrat.“

„Čůrej tak, aby tě holky neviděly.“

„Žádný strachy.“

„Nebo je k smrti vyděsíš.“

„Dej na mě.“

Sotva Eman obešel první keř, pustil močení z hlavy. Pajdal po svahu k jezeru, odkud zaznívalo šplouchání a smích. Měsíc prokukoval skrz cáry mraků. Eman pozoroval Jessie ze stínu keře. Byla od břehu nějakejch dvacet metrů. Občas se potopila a zase vynořila. Zavolala do tmy. Kathyin hlas byl zeslabenej vzdáleností. Šišloun se přesunul k hromádce Jessiiných šatů. Byly potištěný motýlama. Roztahovali křídla na květinách různejch barev a velikostí. Vespod hromádky objevil kalhotky a podprsenku. Chvíli do toho šťoural jedním prstem. Naposled si takhle pohrával v šuplíku, ve kterým měla Rosa naházený spodní prádlo.

Světlovláska doplavala blíž. Zůstala po krk ve vodě.

„Ahoj, Emane, jak ste na tom?“

„Řek bych, že se to rapidně zlepšuje, slečno Jessie.“

„Dobrá zpráva.“

„Zatracený komáři.“

Jessie plácla dlaní do hladiny. „Krvežížnivá verbež.“

„Ráda plavete, že jo?“

„Docela jo.“

„Radši lítám. A sem proti zabíjení jako vy. Zaprášit komára není žádnej zločin, že jo? Jenže kolikrát si říkám: Emane, co když to prášení odskáče slunéčko sedmitečný, svatojánskej brouček nebo banánová muška? Anebo žížala. Sem blázen do žížal, že jo. Sbírám je do plechovky. Všelijak se promotávaj. Rosa křičí, abych jednu napích na háček a chytil rybu. Jinak chcípnem hlady, bejku. Nedovedu si představit, že na háček napíchnu žížalu, ryba ji polkne, vytáhnu ji z vody, rozříznu jí břicho. A co potom? Jak sundám červa z háčku, aniž bych ho nepřetrh vejpůl, že jo?“

„Ste bezpochyby citlivej. Kdo je Rosa?“

„Jedna známá. Už nežije. Nehoda. Mimoto sem strašně obětavej.“

„Výborný kvality.“ Jessie se potopila a vynořila. „Můžu vás o něco požádat?“

„Co jako?“

„Moh byste na chvilinku za keř?“

„Co bych tam dělal?“

„Potřebuju se oblíknout.“

„To sem teda blázen, slečno. Přeci ste se chtěla svlíknout.“

„Zítra s Kathy před Macy’s.“

„Tak to je blbý.“

„Co je blbý?“

Jessie zavolala na Kathy, ale nikdo se neozval. Eman sroloval Jessiiny šaty, zasunul si je pod paži a rozpajdal se k lesu. Pajdání mu neubralo na rychlosti. Jednou v lapáku viděl film o hopsajících klokanech. Lane mu vysvětlil, že žijou kdesi na druhým konci světa. Na kraji lesa zapad do hustýho porostu. Jessie se vydrápala na břeh. Zatajil dech, když běžela kolem. Ozvalo se čvachtání. Potom vzdychání. Nebyl si jistej, co se děje. Přišoural se na okraj močálu. Jessie byla v tom sajrajtu zapadlá až po břicho. S rukama zkříženýma na prsou třeštila oči. Vykřikla na Kathy, ale nikdo se neozval.

„Prosím, pane Emane, moh byste mě dostat ven?“ špitla.

„Samosebou, Jessie.“

„Děkuju.“

„Já myslel, že si budem hrát na schovku, že jo.“

„Prosím!“

Eman odhodil šaty. Běhal po lese. Připajdal se zpátky s velkým klackem. Hodil ho do močálu. Jessie se zapřela rukama, ale zlomil se vejpůl. Eman used na okraj bažiny. Svěsil hlavu. Nenapadlo ho nic, co by moh pro Jessie udělat. Bylo mu do breku.

Lane obešel auto, ošplích močí pravou přední pneumatiku a vrátil se za volant. Z přihrádky vylovil párátko. Zastrčil ho mezi zuby. Patřil mu celej svět. Než prásk do bot, byl to svět smrsklej mezi čtyři zapáchající stěny. Momentálně to lepší být nemohlo. V jezeře plavaly dvě sympatický holky. Issy ho čekala na farmě s otevřenou náručí. Po tolika letech v lapáku měl mlhavou představu, co se venku děje. Sporadický zprávy v televizi nedávaly smysl. Scházela mu příroda. Nekonečnost vesmíru. Při zdravým rozumu ho udržovala hudba. Před spaním se v duchu ocitl na jevišti a znovu a znovu přehrával Beethovenovu sonátu. Ukláněl se na všechny strany. V ruce svíral housle. Neméně důležitý byly návštěvy lapácký knihovny. Dostojevskýho se nemoh nabažit. Čet Emanovi ukázky ze Zločinu a trestu. Škrček valil oči. Kýval nohama na palandě. Lane byl bůh. Jeho hluboký hlas přicházel odkudsi shůry. Nějakej Raskolnikov kvůli mamonu zabil sekyrou stařenku. Shodli se na tom, že to byl prachsprostej zabiják. Pokud nevíš kudy kam, říkala máma Sandy, odpověď najdeš v umění. Brala ho v Tallahassee do galerie. Lane jí byl za to strašně vděčný. Kam se podíval, visely obrovský plátna pokrytý řadou záhadných poselství. Byl z toho na větvi. Sandy šeptala, jako by byli v kostele. Prý existujou dva druhy umělců. Realistický a nerealistický. Když realistický malíř namaluje strom, vysvětlovala mu, tak vidíš strom. Když ten samý strom namaluje malíř nerealistický, tak ti nezbývá, než abys ho vzal za slovo, že co namaloval, strom je. Eman vrtěl hlavou. Banán je banán, tvrdil. Lane ujišťoval Emana, že ho jednou adoptuje. Objali se. Eman byl naměkko. Skutečnýho tátu nikdy neměl. Lane měl tátu Joea, ale nikdy se nepodívali jeden druhému do očí.

Jessie měla na sedadle pod slamákem kabelku. Lane se v ní začal přehrabovat. Samé ženské serepetičky. Rtěnka, pudr a zrcátko. V peněžence na zip našel svitek bankovek a něco drobných. Naslinil si prst, aby bankovky přepočítal, ale nechal toho. Naházel to zpátky a kabelku zakryl slamákem. Bylo načase. Jessie se vynořila za keřem. Našlapovala si to k autu. Laškující měsíc paprsky zbarvoval krajinu do šedostříbrna.

Lane vystrčil hlavu z okna, „Hej, Jessie! Jaká byla voda?“

Zřejmě ho neslyšela. Když přišla blíž, byl to Eman v Jessiných šatech.

Lane vyrazil z auta. „Zbláznil ses?“

„Spadla do bahna.“

„Do jakýho bahna?“

Eman máv rukou. „Támhle. My se honili.“

„A Kathy?“

„Jessie volala a nic.“

„A co ty?“

„Já?“

„Jdeš chcát a holky sou nezvěstný.“

Eman se svalil na zadní sedadlo. „Ty k Issy netrefíš?“

„K Issy trefím se zavazanýma očima. Střihnu to pětaosmdesátkou, že ano, potom devítkou do Hampstonu a u kostela zahnu vlevo. Po týhle štrece sem vozil krávy na porážku. Jenže holky by nás vyklopily u kostela. K Issy bysme se dostali po svejch. Bez auta.“

Lane nastartoval. Sevřel volant a díval se k jezeru. Laškující měsíc se pohupoval na hladině. Dlouze zatroubil.

„Co houkáš, prof?“

„Měl sem Kathy rád, jasný? Byla to prímová holka. Co když ztratila orientaci a krauluje nesprávným směrem.“

„Jessie byla fajnová.“

„Udělals pro ni něco?“

„Hodil sem jí klacek.“

„No a?“

„Zlomil se.“

„Do prdele.“

„Málem sem brečel, že jo.“

Lane zatroubil podruhé. Měsíc se schoval za mraky. Hladina jezera zčernala v bezednou díru. Nic se nehnulo, nikdo se neobjevil. Povolil ruční brzdu. Moh by sjet k vodě, obkroužit břeh, ale času neměli nazbyt. K Issy se musí dostat před rozedněním. Nebo je načapají poldové. Lane nasměroval volant do kopce a vyšplhal se na silnici.

Eman, v šatech nasycenejch vůní Jessiina těla, probíral to všechno znovu. Seděl na břehu u hromádky šatů, že jo. Šťoural do toho prstem a Jessie k němu připlavala. Prohodili spolu pár slov, že jo. Ona jako, jestli by moh za keř, načež on se rozpajdal k lesu. Běžela za ním, ale zapadla do sraček. Jednou viděl v televizi rostlinu, která žrala maso. Když do ní spad brouček, tak se zavřela a broučka sežrala. Nezbylo po něm ani křidýlko nebo nožička. Lane mu vysvětlil, že se jedná o rostlinu masožravou. Pomáhá si, jak může, aby přežila. To samý lidi. Musej se ládovat, aby se dočkali zítřka. Auto s Emanem natřásalo. Dost ho krkalo, že Rosa není okolo. Kdyby Rosa byla okolo, dali by si někde na ulici párek s hořcicí. Potom by zašli do vetešnictví pro kufr, naházeli do něho věci a vyrazili do světa. Za kopcem je další kopec a z města vede cesta do jinýho města a podobný srágořiny. Jedno takový město se jmenuje Paříž. Tam by zamířili nejdřív. Houpali by se v parku na houpačce a vozili se na kolotoči. Seděli by na podstavci sochy nějakýho vojevůdce a cucali čokoládu. Rosa by mu u řeky opláchla zapatlanej obličej. Prej vypadá jako čokoládovej kominík. Vylezli by na Eiffelovku. Dole bliká osvětlený město. Rosa prohlásila, že kdyby Emana ztratila, tak by skočila. On řek, že by skočil taky. Místo aby se zabili, šli do kina. Nějaká slátanina o modrejch balónech. Vrátili se domů až po půlnoci.

Lane hlásil, že odbočil z pětaosmdesátky na devítku. To už bylo pár kilometrů do Hampstonu. Bylo jasný, že místo Paříže Emanovým novým domovem bude Issyina farma. Když se Lanea zeptal, jestli bude Issy doma, hromotluk div nevletěl do nadjezdu. Prý co je to za stupidní otázku, že ano. Issy v pět ráno dojí krávy, čistí králičí klece, sbírá v kurníku pod slepicemi do ošatky vajíčka a krmí kozy čerstvě zkosenou trávou. Kapišto?

V Hampstonu zahnuli u kostela vlevo, pokračovali po prašné cestě, dokud nevjeli mezi stromy. Lesní cesta byla tak úzká, že větve křovin škrábaly povrch auta. Vnořili se do houštiny, jak nejdál to šlo. Když vystoupili z auta, všelijak se motali. Eman pajdal za Lanem v Jessiiných šatech a slamákem na hlavě. Obklopila je řada potemnělých stavení. Lane zaklepal na nejbližší dveře. Když se nikdo neozval, zabouchal pěstí.

„Kdo je?“ ozvalo se zevnitř.

„Lane.“

„Jakej Lane?“

„Issy, propánajána! Copak ti přeskočilo? Existuje jenom jeden Lane, že ano. A to sem já, Lane Quiltsberry. Moje manželka Betsy vytáhla v čistírně z kapsy mýho kostkovanýho saka tvý průsvitný kalhotky a střelila se do hlavy. Jasný?“

Dveře vrzly a Issy povystoupila ze stínu. „Pokud je mi známo, do hlavy si ji střelil ty, a protos skončil v kriminále.“

„Kolik kilo si přibrala?“

„Pět?“

„Kápni božskou.“

„Tak deset.“

„Co takhle pětadvacet, že ano?“

„Sotva přijdeš, už se handrkuješ.“

„Jak to, že nedojíš krávy?“

„Žádný nemám.“ Issy poodstrčila Lanea stranou. „Cos to přitáh za štětku?“

„To není štětka. To je Eman.“

„Eman je on, nebo ona?“

Eman si přidržoval rukou slamák na hlavě. „Sem on, dámo, kapišto? Natáh sem si notabene Jessiny šaty, poněvadž spadla do močálu.“

„Jessie?“

Lane řek: „Nechme ji na jindy, Issy.“

„Dobrá, mládenci. Předpokládám, že se dlouho nezdržíte.“

Issy zapadla dovnitř. Lane s Emanem ji následovali. Pokud očekávali, že na ně dýchne kouzlo domova, tak co spatřili, nebyla velkolepá podívaná. V obýváku stál odrbaný gauč a proděravělé křeslo. V televizi mlátil hubou nějaký Číňan. Místnost osvětloval šestiramenný lustr s jednou blikající žárovkou.

Issy se v kuchyni uvelebila do čela opotřebovaného stolu. Upřela zraky na svý sepnutý ruce. Na každým malíčku měla velký prsten bez kamenů. O její noční košili se nedalo říct, že si ji pořídila včera nebo předevčírem.

Lane se posadil naproti. „Issy,“ oslovil ji. „Beruško. Musím s tebou nutně mluvit. Když sme se setkali, byla to láska na první pohled, že ano. Cvrnkalas kastaněty. Já hrál na housle Beethovena. Seznámil sem tě se svým životním posláním. Osud s náma škaredě zatočil. Chápeš? Nemělas to lehký. Mejch patnáct let taky stálo za velký kulový. Tragédie, jakou by nedal dohromady ani slavnej Shakespeare s brkem v pravý ruce. Brouku. Ráno se probudím, že ano, celej zdrchanej a zpocenej a večer lezu do pelechu deprimovanej nenaplněnou touhou. Podělanej koloběh. Jaro, léto, podzim, zima. Eman to dosvědčí. Nemoh sem se dočkat, až před tebou padnu na kolena a požádám tě o ruku. A příští den se vezmeme. Když ne příští den, tak příští týden. A protože nemáme potomky, navrhuju, abysme adoptovali Emana. On si to fakt zaslouží. Já mám tebe, ty máš mě, ale on je totálně opuštěnej. Dáme mu tátu a mámu, co říkáš? Zahrnem ho rodičovskou péčí, že ano. Takže pokud sis myslela, že se dlouho nezdržíme, rád bych tě ujistil, že sme s Emanem přišli natrvalo. Notabene, kde sou mý housle?“

„Budou pod postelí.“

„To nevíš na sto procent?“

„Naposled na ně hrál Fred.“

„Fred?“

„Můj bejvalej šofér. Když ses nevrátil, vystřídala sem jich několik. Fred se zdál bejt nejserióznější. Miláčku sem, miláčku tam a podobný žvásty. Byl to hajzl. Zkurvysyn. Obral mě o všechno. Jednou ve čtvrtek, kolem poledne, naložil na náklaďák poslední krávu a zmizel. Koně, prasata, slepice, králíci, kačeny jsou v čudu. A hádej proč, Lane? Poněvadž my se kočkovali v kupce sena a já ztratila náušnice zděděný po mamince. Pamatuješ? Bylo to mý prokletí. Od tý doby to jde z kopce. Tys skončil v kriminále a Fred mě okrad. Nezbyl mi ani kolík na prádlo.“

„Co borůvky?“

„Uschly. Mimochodem, ste tady legálně, či ilegálně?“

„My vzali roha, že ano.“

Lane zamířil ke kredenci. Ze zásuvky vylovil baterku. Vydávala nažloutlý světlo. Velká postel zabírala tmavý roh kuchyně. Lane dopad na kolena. Strkal hlavu pod postel. Hekání nebralo konce. Občas poslal do světa hlášku. Něco o neproniknutelný džungli. Sestávala ze vzájemně propletený hromady harampádí. Konečně za velkýho funění vytáh na světlo boží zdemolovaný housle. Měly jednu strunu.

„Tak na tohle ti Beethovena nezahraju, Issy.“ Sedl si za stůl. Hlavu sevřel do dlaní. „Taková tragédie.“

Třásl se jak osika. Issy ho hladila.

Eman zašišlal: „Lidi, přestaňte blbnout a začněte vařit. Eman umírá hlady.“

Lane nadzved hlavu: „Zlato, on má pravdu. Co takhle španělský ptáčky?“

„Všeho všudy mi zbylo šest brambor.“

„Dobrá. Uvař je. Navečer vyrazíme do Hampstonu na nákup.“

„Žabí stehýnka by nebyly?“ vyzvídal Eman.

„Žáby přestaly kuňkat, ani nepamatuju.“

Po smetáku šplhala vypasená myš.

„Ty pěstuješ myši?“

„Myši se nepěstujou, slečno. Rapidně se rozmnožujou. Jedna potvůrka má za rok sto šedesát myšiček.“

Issy postavila na sporák kastrol, hodila do něho brambory a zalila je vodou ze džbánu. Lane foukal do ohně. Dřevo začalo praskat. Kouř ho rozkašlal. Šel vedle a žuchl sebou do křesílka. V televizi místo Číňana mlátila panty obstarožní Číňanka.

Lane vykřik na Issy do kuchyně: „Kolik Číňanů je v Hampstonu, beruško?“

„Budou čtyři.“

„Kde jsou nějaký bílý tváře nebo americký černoši?“

„Mám jenom tenhle kanál. Číňani si to zařídili až tam... jak se tomu říká...?“

„Peking?“

„To bude ono.“

Eman se přišoural pod šestiramennej lustr s blikající žárovkou. „Tos mi neřek, že Issy má jenom jednu postel.“

„Někam tě uložíme.“

„Jako kam?“

„Neboj. Co Issy?“

„Sedí za stolem. Čeká, až se brambory uvařej.“

„Kdyby kamna zmírala, přihoď do nich pár polínek, kapišto?“

Venku se rozednívalo. Lane přistoupil k oknu. Z ranní mlhy se vynořilo Nagasaki. Stodoly s propadlými střechami, kamenný zídky v sutinách, do traktoru uhodil blesk. Rozsáhlý spáleniště pohltilo šťavnatou trávu. Čet o tý katastrofě v lapácký knihovně. Nějakejch tři sta stránek včetně fotografií. Bomba se jmenovala Tlouštík. Když bouchla, Japonci se začali rozpouštět. Zákazník v obchodě s potravinami kupoval máslo, chystal se platit, ale máslo se mu rozteklo mezi prsty. Potom se rozpustil on. Možná to byla ona, ale nedalo se to určit. Když Laneymu bylo sedm, máma Sandy mu řekla, že Joe byl ve válce. Joe byl jeho zpropadenej táta, kterej se k němu nehlásil. Po návratu domů to nebyl ten samej Joe. Kudy chodil, překáželo mu cosi v cestě. Když Sandy vyzvídala, čemu se vyhýbá, pokrčil rameny. Konečně jednoho deštivýho dne káp božskou. Vyhýbal se hromadám mrtvol. Nebyly to mrtvoly v pravým slova smyslu, ale jejich ostatky. Halda kostí různejch tvarů a velikostí. Nejvíc rozpoznatelný byly zdeformovaný lebky. To nepřidá člověku na náladě, utrousil Joe. Obvykle to pro tyhle ztracence začalo jako výlet vlakem. Nikdo nevěděl, kam se jede, ale cestující se utěšovali, že tam budou před večerem. Dokonce některý fantazírovali, že až přijedou, kam maj namíříno, čeká je ráj na zemi. Vlak zastavil. Sebrali jim kufry. Potom brýle. Nakonec je kopli holinkama do ksichtu. Z huby jim vypadly zlatý plomby. Nad krajinou visely černý mraky. Blížili se husím pochodem k budově, která nevypadala moc vábně. Až svýho tátu v New Yorku potkáš, dej se s ním do řeči, řekla mu Sandy. V nějaký samoobslužný jídelně budete žvejkat sendvič. Mezi sousty ti Joe vysvětlí, jak to všechno jedno s druhým souviselo.

Naproti na rozpadlou střechu přistál šedivý holub. Z jeho skleslého chování se dalo usoudit, že je ztracený. Mít pušku, Lane by ho sundal, ale Issy nesnášela střelbu. Tak či onak, obohatilo by to oběd nebo večeři.

Eman mu pajdal za zády.

„Co Issy?“ zeptal se Lane.

„Vytáhla z vody bramboru.“

Issy otáčela za stolem bramboru mezi prsty zdeformovanými revmatismem. Její rodiče vzali nohy na ramena, když ve Španělsku řádil Franco. Jejich dcera sice vyrostla v pohlednou ženu, ale žila v prokletí. Momentálně probírala situaci, ve který se ocitla. Musí si dát pozor, kam šlápne. Kdyby šlápla nakřivo, moh by to bejt její poslední krok. Kdoví, jestli návrat divocha Lanea něco změní. Tak či onak, větší štěstí ji v životě nepotkalo. Přišel na trh pro vajíčka a odešel s jejím srdcem. Nemohla z něho spustit oči. Měl široký ramena a orlí nos. Dokázal ji rozohnit. Zpočátku se ho bála. Jakmile ji sevřel do náruče, obestřel ji pocit bezpečí. Uši měl velký jak slon. Když vsákla do úst jeho masitej lalůček, jako by ji maminka houpala v náruči u svýho obnaženýho prsu. Neméně jí imponovaly jeho vědomosti. Gándhí a nějakej generál Grant. Hrál na housle Beethovena a čet Dostojevskýho. Kam v životě směřuje, znala nazpaměť. Plánovali osm dětí, ale ocit se v kriminále. Chvíli bude trvat, než shodí pár kilo a převtělí se ve svůdnou Carmen. Lane se naučí hrát na kytaru. Flamenco jí rozproudí krev. Lane byl dobrej pracant. Začnou od nuly. Poříděj si prasata, krávy, slepice a králíky. Pokud se týkalo Emana, na adoptování idiota nemá ani pomyšlení. Chodí kolem stolu s vyplazeným jazykem. Urážka ženskýho pokolení. Osina v prdeli.

Brambora, kterou Issy otáčela mezi pokřivenými prsty, byla tvrdá jak kámen obroušenej bublající vodou na dně potoka. Vylovila ji z vody předčasně. Byla zelená. Issy se natáhla pro solničku. Švidrala hlady. Na nikoho čekat nebude. Otevřela ústa, jak nejvíc to šlo, bramboru do nich zastrčila, zakousla se a polkla.

Lane si v křesle zdříml. Když otevřel oči, Eman kýval nohama na pohovce. Na obrazovce teď klábosili Číňan a Číňanka.

„Co Issy?“

„Sedí za stolem, má vyvalený oči a její barva je všelijaká.“

„O jaký barvě je řeč?“

„Jako fialová.“

Hromotluk zahekal, zapřel se rukama o opěradla, vzpřímil se a zamířil do kuchyně. Issy vypadala, jak ji Eman popsal. Nechal si pro sebe, že jí z úst trčí brambora. Lane skočil za židli a uštědřil Issy solidní herdu. Zabralo to hned napoprvý. Následovalo pšouknutí. Než se brambora usadila na stole, opsala ve vzduchu oblouk. Lane přimáčk svý ústa na Issiny a párkrát jí fouk do plic. Nezabralo to ani v nejmenším. Issy, s ústy dokořán, zírala před sebe.

„Ježíši,“ prohlásil Lane. „Tohle je začátek mýho konce.“

Bramboru smet na zem a rozdrtil ji podpatkem.

„Myslíš, že je pryč nadobro, prof?“ zašišlal Eman.

Lane si přitáh židli k Issy co nejblíž. Bylo načase, aby si pořídil brýle. Zrak se mu rozostřoval. S hlavou nakloněnou na stranu Issyiny vytřeštěné oči vypovídaly, že je u konce své cesty. Po vyklopení brambory barva obličeje přešla z fialové v posmrtnou bledost. Issy bývala velkolepá bruneta. Obočí se klenulo jak mostní oblouky nad víčky s dlouhými řasami. Nejednou rozkousal její masité rty do krve, aniž by mu došlo, že do nich kouše. To, co viděl, bylo pouhým stínem toho, co bývalo tak přitažlivé. Nad horním rtem vyráželo pár chloupků. Načernalá bradavice u kořene nosu. Čelo rozrývaly vrásky. Kůže krku zvláčněla. Temné oči, sondy do hlubin její duše, zamlžila skelná stěna nepřítomnosti. Čas nevyhladil z uší stopy dírek po prokletých náušnicích. Kdyby se nemilovali v kupce sena, mohlo být všechno jinak. Jejich žhavá láska by skončila teprve ve společném hrobě.

„Udělals pro ni něco?“

„Já na ni mluvil, ale bylo to houby platný.“

Lane zvrátil hlavu. „Byla krásná, člověče. Byla nádherná. Byla démonická. Byla silná jak kůň a křehká jak poupátko. Olympská bohyně. Dostojevskýho nenapsaná hrdinka. Řekyně, ačkoli Španělka. Kleopatra. Moje věčná láska. Srdce mi pukne co nevidět.“

Eman ho plácal po zádech. „Máš Emana, že jo.“

„Notabene, teď víš proč Shakespeare napsal Romea a Julii.“

„Až se najíme, bude nám líp.“

Lane hodil na stůl pět brambor. Roztřídil je po dvou. „Dvě ke snídani, dvě k večeři, pátou rozříznem vejpůl.“

„A co nákup?“

„Důležitější je rodina.“

„Rosa byla něco jak moje chůva, že jo.“

„Můžu tě adoptovat hned nebo pozdějc.“

„Eman by chtěl adoptovat hned.“

„Poslechni. Tátové, když něco řeknou, tak to platí, kapišto?“

„Dej na mě.“

Lane praštil šprčka dlaní do čela. „Já, Lane Quiltberry, prohlašuju Emana...“

„Eman Jackson.“

„...Emana Jacksona, při plným vědomí a svědomí, za svýho právoplatnýho syna. Slibuju, že se o něho budu všemožně starat. V tom nechť mi napomáhá bůh a zároveň chrání Ameriku.“

„Že děkuju, táto.“

„Za málo, chlapče.“

Hryzali do brambor jako do kyselých jablek. Issy na druhý straně stolu se malounko pohnula.

Eman přestal žvejkat. „Co s ní uděláme?“

„Na pokraji lesa stojí borovice. Issy pod ní sedávala za úplňku. Vyhloubíme jí tam hrob. Zamotanou do hedvábí ji pietně uložíme. V sepnutých rukou bude svírat kastaněty a mý housle. Navršíme na ni koberec čerstvě natrhaných květin. Díra musí být dostatečně hluboká. Nejmíň metr a půl. Jinak by mohlo nějaký vyčůraný zvíře Issy vyčmuchat. Chápeš? Příroda je plná čtyřnohých bestií. Ve dne v noci nedělaj nic jinýho, než hrabou jak zběsilý.“

Lane hodil zbývající brambory do talíře. Přikryl je proděravělou utěrkou.

Eman se zeptal: „Máme pro Issy dost hedvábí?“

„Především potřebujem lopatu.“

Na cestě ke dveřím se Eman zastavil u nakloněný Issy a vykřik na ni: „Cos nám to udělala, mámo! Že se nestydíš!“

Na modrý obloze svítilo slunce. Vánek pohyboval zbarveným listím.

Lane rozpřáh ruce a zvolal: „Takový nádherný den, Issy! Mohli sme ho prožívat spolu, že ano.“

Eman pajdal za tátou. V žaludku měl vymeteno. Radši by natáh bačkory přecpanej než hladovej. V lapáku by mu nedovařenou bramboru nikdy nenaservírovali. Lane vzpomínal na starý zlatý časy. Rozhazoval rukama. Tady bučely krávy, že ano, a notabene v týhle zřícenině mečely kozy. Rozhlédni se kolem, synu. Spoušť jak Nagasaki. Jenom on věděl, co Nagasaki je. Motali se, jako by vypadli z kolotoče. Čekala je fůra práce. Vyhrnou si rukávy a plivnou si do dlaní. Na kolečkách vyvezou na hromadu veškerý harampádí. Vysmýčej a vymalujou. Kuchyň vybílej vápnem. Ucpou díry, aby myši dovnitř nemohly. Ty, který už vevnitř jsou, pochytaj do pastí. Vybudujou nový prostorný stodoly. Naplněj je dobytkem. Vysaděj ovocný stromy. Třešně a jabloně. Možná hrušky. Vůkol se všechno zazelená. Červený budou rajčata a papriky. Jak povídám, chlapče, s chutí do toho a půl je hotovo, kapišto? V neposlední řadě se musíme připravit na zimu. Porozhlédnem se po nějaký sušině. Skácíme ji a rozštípeme. Nataháme do baráku dostatečnou zásobu dřeva, aby nám bylo teplo, až uhodí mráz. Issy zbožňovala rozpálený kamna. Prej jakoby se milovali v pekle.

Emana nic horšího potkat nemohlo. Sotva ho Lane adoptoval, začalo mu harašit v hlavě. Patnáct let v lapáku udělalo svý. Dejchal jenom pro Issy. Jenže jeho velká láska s ústy dokořán třeštila oči v kuchyni. Smůla na každým kroku. Našli lopatu. Napochodovali k okraji lesa, ale záhy jim došlo, že strom udržuje při životě řečiště kořenů. A kde jsou kořeny, tam nelze hloubit. Flákli sebou pod strom značně zdeprimovaný. Kolem se válely šišky. Pryskyřice voněla. Laneovo čelo svrasklo. Laloky jeho masitejch boltců se scvrkly. Eman si opřel hlavu o jeho rameno. Bylo mu táty líto. Právě mu chtěl říct, aby nebyl smutnej, protože kdyby nic, má Emana, že jo, ale Lane znenadání kamsi vyrazil. Eman mu šlapal na paty. Zastavili se mezi dvěma studnami. Ve studně vlevo byla údajně nepřeberná zásoba průzračný vody. Studna vpravo byla vyschlá jak poušť na Sahaře. Odtáhli betonový poklop. Měli co dělat, aby je do útrob černýho pekla nevtáhla nadpřirozená síla.

Studna byla osm metrů hluboká. Jednou při čistění do ní spadlo vykrmený prase. Dobrý čtyři metráky. Proto bylo nutný vyhloubit nedaleko studnu druhou. To byl stručnej výčet historických událostí. Přítomnost byla mnohem komplikovanější. Lane položil Emanovi ruku kolem ramen. Pendlovali tam a zpátky mezi nezakrytou studnou a stavením. Lane lamentoval. Je to strastiplná záležitost, chlapče. Nemáme na vybranou. Hloubení hrobu pro Issy by trvalo několik dní. Možná týden. To si nemůžem dovolit. Začala by zapáchat, že ano. Nezadržitelně se rozkládat.

Emanovi konečně došlo, o co kráčí. Prasečí studna je předurčeným místem Issyina posledního odpočinku. Podlamovala se mu kolena. Ani patnáct let kriminálu ho nemohlo připravit na něco tak hrůzostrašnýho.

Lane sevřel Emana mědvědíma tlapama. Poplácal ho rukou po zádech. Políbil ho na čelo. Slunce na obloze popojelo k západu. Nalevo od žhnoucí koule se objevil mráček. Měl podobu rozměrnýho steaku. Vešli do domu. Issy zírala do prázdna. Její úhel naklonění byl kritický. Lane odtáh od stolu židli s jejím tuhnoucím tělem. Obepnul ji rukama zezadu. Eman se jí vměstnal mezi nohy. Táhli ji ven. Museli si párkrát odpočinout. U studny položili mrtvolu obličejem k obloze. Vrátili se do baráku pro nějaká, jak tomu Lane říkal, změkčovadla. Eman našel pneumatiku z motocyklu. Lane myšima prolezlý polštář. Hodili to do studny. Drželi Issy každý za jednu nohu a spouštěli ji do díry hlavou napřed. Když ji nakonec do toho pekla pustili, nezaslechli nic. Ani zašelestění. Sebemenší náznak, že dopadla.

Lane se pokřižoval. „Budiž ti země lehká, miláčku. Život bez tebe si neumím představit.“

Celá ta procedura je vyčerpala. Dobelhali se k posteli. Vlezli se na ni docela pohodlně. Eman mžoural do stropu. Pro tmu nic neviděl. Okenice propouštěla tenký proužek světla.Ve vedlejší místnosti blikala televize. Když táta začal blábolit o Dostojevským, Eman prohlásil, že má žízeň. Se džbánem v ruce vyrazil ke studni. Zapumpoval nejmíň dvacetkrát. Nevycvrnkla ani kapka. Spěchal to tátovi nahlásit. Lane chrněl, jako když ho hodí do vody. Eman se napil vody po uvařených bramborách. Lane mluvil ze spaní něco o géniech, který se při tvorbě svých veleděl nemusej namáhat, poněvadž jsou v nich uzrálá od samýho narození.

Probudilo ho vrčení motoru. Když zaslech hlasy, strčil do Lanea: „Táto, návštěva.”

Dobelhali se ke dveřím.

Mužský hlas doprovodil zabouchání, „Issy, no tak, ovečko, kde tě mám?“

„Otče Višněvský, ona je na Floridě,“ následoval ženský hlas.

„Na Floridě, Agnes?“

„Má v Tampě sestru.“

„Ovečka má sestru?“

„Jako že Bůh je nade mnou. Sestra ji láká na Floridu už nějakej pátek. Připravila tam pro ni pokojík s výhledem na moře. Na hladině se houpaj plachetnice.“

„Že o tom nic nevím.“

„Jenže Issy na někoho čeká.“

„Na koho by čekala?“

„Čeká patnáct let, Otče Višněvský.“

„Že se mi ovečka nesvěřila.“

„Větší štěstí ji v životě nepotkalo.“

„Velký kulový, Agnes. Pokud Issy v neděli nepřijde ke zpovědi, nahlásím to šerifovi.“

Zvuk motoru se vytratil. Došmátrali se zpátky do postele.

Lane řek: „Naboženský fanatici. Višněvský v pondělí za šerifem půjde, to ti garantuju. A my se postaráme, aby spolkli i s navijákem, že Issy na Floridě je.“

„A co bude dál, profesore?“

„Pokud je úterý, máme na to celej týden.“

„Podle mýho je sobota.“

„Tak na to máme pouhej den.“

Od tý doby, co ho adoptoval, Lane neřek Emanovi ani jednou, že je blbej. Jenže Eman by byl radši úplnej debil, než hladovej. Další brambora byla k mání až večer. To stálo za prd. O levý ucho se mu otřela myš. Mohlo to bejt Laneovo zafunění. Pokud je sobota, mudroval prof, máme dvacet čtyři hodin na to, aby šerif, až sem v pondělí nakluše, usoudil, že si Issy válí šunky u Atlantického oceánu. Aby to celý klaplo, pokračoval, potřebujem kladivo, hřebíky a prkna. Ale ze všeho nejvíc potřebujem visací zámek. Visací zámek zavěšenej na dveřích je jasnej důkaz, že kdo ho na dveře zavěsil, tak se odporoučel. Kdyby se neodporoučel a díval se doma na televizi, odporovalo by to zákonu situační logiky. Podle zákona situační logiky, osoba, která doma je, na dveře visací zámek nezavěšuje především proto, že by se nedostala ven nebo dovnitř. V polopatickým slova smyslu visací zámek na dveře zavěšujou lidi, který se vydali na cestu. Lidi, který si jenom tak odskočili k sousedovi pro kelímek cukru, visací zámky na dveře nezavěšujou. Kupříkladu když si Lane s Issy odskočili na pokraj lesa, aby nasbírali hrnek borůvek, visací zámek na dveře nezavěšovali. Počítali s tím, že budou zpátky coby dup. Pokud se stalo, že zpátky coby dup nebyli, pak proto, že Issy si jako naschvál zapomněla doma kalhotky. I takový Eman si umí vydedukovat, co tím sledovala. Jinými slovy řečeno, až sem v pondělí napochoduje šerif, první věc, která ho trkne do očí, bude visací zámek zavěšenej na dveřích. Pokud takový šerif není úplně padlej na hlavu, tak podle zákona situační logiky usoudí, že není možný, aby na dveřích visel visací zámek, pokud osoba, která ho tam zavěsila, doma je. Poněvadž zámek zavěsíš, chlapče, zacvakneš a adieu. Vydal ses na cestu kolem světa. Budeš zpátky za rok nebo dva. A o to nám jde.

Lane se rozkašlal. Slez z postele a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš, táto?“

„Do auta. Řek bych, že visací zámek tam je.“

„V autě?“

„Holky plánovaly, že se svlíknou, že ano. A když se svlíkneš, potřebuješ visací zámek, abys svý svršky zajistil.“

„Víš co?“

„Co?“

„Než se vrátíš, připravím pasti na myši.“

„Záslužnější by bylo, kdybys připravil kladivo, hřebíky a prkna.“

„Dej na mě.“

Přesto, že ztrácel rozum, Lane byl ten nejlepší táta, jakýho si moh představit. Eman šmatlal za ním, ale sotva vyklopýtal z baráku ven, byl natolik zesláblej, že s ním čerstvý vzduch po několika krocích praštil o zem. Mráček posazenej vedle sluníčka na blankytně modrý obloze se podobal vepřový kýtě. Slyšel letadlo. Jinak se nic nedělo. Měl sen, jak se seznámil s Rosou na autobusový zastávce. Vzala ho domů. Dala mu najíst a napít. Starala se o něho jako o zatoulaný štěně. Před spaním mu četla pohádku o trpaslících. Byla tak zamotaná, že se musel strašně namáhat, aby rozeznal trpaslíka dobrýho od zlýho.

Zapraskaly větvičky. Nad ním se tyčila silueta.

„Našels, táto?“

„Do prdele, ne.“

„Proč ne?“

„Člověče, zalezu do křoví, že ano, vylezu a zase zalezu. A tak dále. Když to spočítám, já zalez a vylez nejmíň třistaosmdesátkrát. Generál Grant, kdyby šel náhodou kolem, tak by si myslel, že sem padlej na hlavu. Fáro nikde. A pokud nenajdeš fáro, nemáš sebemenší šanci, abys našel visací zámek, který v něm je. Člověče, my museli tehdy v noci do toho křoví zajet tak hluboko, že křoví fáro sežralo včetně pneumatik. To samý tehdy s Issy. My rozházeli kupku sena do posledního stébla, ale náušnice nikde. Seno je sežralo. A to byl začátek našeho tragickýho konce.“

„Jak pořídíme žvanec bez auta?“

„Máme nohy, kapišto?“

Lane zmizel ve stavení. Eman ho následoval. Nastal blázinec. Motali se kolem, aby našli, co hledali. To, co mysleli, že najdou vpravo, bylo vlevo. To, co předpokládali, že je dole, bylo nahoře. O prkna nebyla nouze. Eman objevil zrezivělou plechovku s hřebíky. Místo kladiva poslouží kámen, který jako kladivo vypadá. Potom se stalo něco neuvěřitelného. Zastrčený úplně vzadu v zásuvce kredence Lane nahmatal visací zámek. Byl to zázrak srovnatelný s krvácením Panenky Marie na obrázku zavěšeným na zdi někde v Sicílii. Lane poslal Emana do Nagasaki, aby visací zámek do petlice zavěsil. Taky mu řek, aby zatlouk přes dveře křížem krážem pár prken. To aby to bylo nabeton. Zpátky se Eman vsoukal oknem. Zbylými prkny zahřebíkovali zevnitř, co se dalo. Zbudovali kolem sebe nedobytnou pevnost pro případ, že nějaký na hlavu padlý šerif nevydedukuje, že podle zákona situační logiky, když je na dveřích zavěšený visací zámek, nikdo není doma. Byli z toho zatloukání hřebíků tak utahaný, že s sebou žuchli na pohovku před televizi, aby si oddáchli. V obrovský hale bylo namačkaných jak sardinky nějakých tři tisíce Číňanů. Rudé vlajky měly každá po pěti žlutých hvězdách.

„Eman by řek, že sme obsazený, táto.“

„Amerika je neobsaditelná, chlapče.“

„Poněvadž sme velký, že jo?“

„Poněvadž my vymysleli telefon, elektriku, rádio, televizi, přistáli na měsíci, shodili Tlouštíka na Nagasaki, v lehký atletice sme číslo jedna a máme zásluhu na tom, že Hitler spáchal sebevraždu.“

„Skočil z Eiffelovky?“

„Střelil se jak Betsy.“

„Moje se napíchla.“

„Joe po válce řek Sandy, že dobrej komouš je mrtvej komouš.“

„Joemu to zapalovalo, že jo?“

„Pamatuj, je tvůj dědeček. Až se zabydlíme, uděláme si dovolenou. Zavěsíme na dveře visací zámek a vyrazíme za ním do New Yorku.“

Ztratili představu o čase. Mohlo být pondělí nebo pátek. Půlnoc nebo šest večer. Eman přísahal, že je středa, tři hodiny ráno. Přesunuli se do kuchyně. Žárovka spoře osvětlovala zrýhovatělý stůl. Chroustali poslední bramboru. Lane se zeptal Emana, jestli zaslech kvákat kachnu. Eman odpověděl, že kachnu kvákat neslyšel.

Lane vypliv, co měl v ústech, a dopad na všechny čtyři. Začal se točit na podlaze jako pes, který si honí vlastní ocas. Svítil baterkou pod postel.

„Co tam máš, prof?“

„Issinu kuchařku.“

„K čemu bude?“

„K osvěžení paměti, kapišto?“

Sotva Lane praštil kuchařkou na stůl, nalistoval kachnu. Do zlatova vypečená, podává se s červený zelím. Nešetří se kmínem. K tomu džbán piva. Až kachna kvákající v Nagasaki dokváká, poněvadž ji Lane zakroutí krkem, nebude ji Emanovi vnucovat. Eman dá určitě přednost něčemu lokálnímu. Hamburger utopený v kečupu a hořčici má bohatou tradici. Eman šišlal, že nezáleží, co to bude, ale hlavně, aby to bylo. Zrovna tak vítaná budou kuřecí stehýnka, křidýlka nebo prsíčka. Příbor není nutnej, že jo. To samý talíř. Naláduje si to do útrob přímo z ruky. Zuby má poněkud vyviklaný, ale nezůstane ani kostička. Lane mu přizvukoval. Až šerif z Nagasaki odtáhne, poněvadž podle zákona situační logiky, kde visí na dveřích visací zámek, nikdo není doma, bude jim do zpěvu. Vytrhaj z podlahy prkna, vyhlouběj tunel a vyrazej na nákup do Hampstonu. Bramborám se vyhnou, s ohledem na smutnej konec Issy. Nakoupěj těstoviny, luštěniny a rýži. Hoděj si přes rameno obrovskou kýtu šunky. Budou z ní ukrajovat, kdykoliv je napadne.

Lanea celá ta aféra s hledáním visacího zámku ve ztraceným fáru značně vysílila. S pomocí židle se dostrkal k posteli. Dopad na ni jak široký, tak dlouhý. Jako starostlivý táta nechal místo pro syna. Když se Eman natáh vedle něho, pohladil ho ztěžklou rukou po hlavě. Zeptal se ho, jestli slyší kvákat kachnu. Eman slušně odpověděl, že všechno, co slyší, jsou klábosící Číňani.

Zesláblým hlasem Lane začal mlít pátý přes devátý. Issy ráda tančila. Slowfox nebo foxtrot. Když se svíjeli při tangu, Eman by těžko rozeznal, kdo je kdo. Naopak Betsy se zdráhala tančit líčko na líčko. Měla svý odsud potud. To samý s vařením. Betsy vařila, co si myslela, že je prospěšné zdraví jejího manžela. Issy vařila, co nejvíc chutnalo jejímu věčně vyhládlýmu miláčkovi. Sex jakby smet. Issy ho mohla mít ve dne v noci. Betsy jenom ve vybraných chvílích. Něco jako zabalený dáreček pod vánoční stromeček. Lane se trápil, že zklamal mámu Sandy. V Tallahassee ho vzala na výstavu obrazů Leonarda da Vinciho. Četla mu Jacka Londona. Poslouchali spolu rádio. Tak jak to viděla, Lane měl před sebou náramnou budoucnost. Jenže on místo v koncertním sále skončil v kriminále.

Minulé jaro mu naškrábla řádek, že se jí daří obstojně. Obálku zdobilo newyorský poštovní razítko. Bezpochyby se v New Yorku dala dohromady s jeho zpropadeným tátou. To byla nejlepší zpráva, jakou si mohli s Emanem představit. Kromě objímání se s Issy, nemenší motivací pro upláchnutí z kriminálu byla hudba. V nějakým zakouřeným newyorským baru bude z hloubi duše prožívat, jak Joe fouká na trumpetu Armstronga. Vypátraj jejich adresu. Zazvoněj u dveří. Překročej práh novýho domova. Bude to jako v hollywoodským filmu. Kdejaká rodinná kalamita skončí happyendem. Joe je Emanův dědeček a Sandy jeho babička. Lane má rodiče. Seděj v prosluněným obýváku. Na stole je váza s květinami. Povídaj si, jak to bylo, a hlavně jak to bude. Jdou na oběd. Na tom kouzelným ostrově je restaurace na každým rohu. Tahle se jmenuje Papardepolino. Vřítěj se dovnitř jako stádo bizonů. Na stěnách fotočky slavných herců a hereček. John Wayne nebo Jean Simmons. Seděj za stolem pokrytým bílým ubrusem. Na klíně rozprostřený ubrousek. Po pravý ruce nůž a po levý vidlička. Číšník ulíznutej na patičku jim nabídne jídelníček. Lane po něm jede prstem. Zastaví se u jídla, o kterým neměl tušení, že existuje. Kývne na to, jenom aby měl představu, jak taková věcička chutná. Zkonzumujou čtyři flašky burgundskýho. Joe hází do placu vojenský anekdoty. Celá rodina se chechtá.

Nabaštění div neprasknou, vypotácej se na promenádu. Obklopujou je mrakodrapy. Máma Sandy zbožňuje ten velkej park s jezírkem. Mačkaj se na lavičce jeden na druhýho. Koukaj jak zamilovaný dvojice pádlujou na lodičkách. Joe dostane záchvat škytavky. Ptáci zpíza svítání. Táhni, kam chceš, štětko, křičel za ní. Ačkoliv slunce ještě nevyšlo, na očích měl tmavé brýle. Po několika dnech a nocích prospaných v mém bytě, jsem pozval Adu na večeři do hotelu Barrymoore. Nápad seznámit ji s Fredem Hodgou překonal veškeré moje očekávání. Od prvního okamžiku, Ada a Fred patřili k sobě, jako by se narodili jeden pro druhého.

Švéda chytili při činu. Seděl na lavičce u válečného memoriálu v parku Henryho D. Cliffa. S mramorovým kulometem za zády vyhlížel Lolu. Občas strčil ruku do sáčku s drobty chleba a krmil holuby. Na nedalekém dětském hřišti na houpačkách zhotovených ze širokých kožených sedaček se houpaly děti. Sedačky visely na řetězech zaháknutých do skob ve čtverhranných trámech. Švéd se zeptal vedle sedící matky, kolik je hodin. Bylo 13:14. Poděkoval za informaci a nabídl se, že zhoupne její holčičku. Žena měla na starosti další tři děti a jeho pomoc uvítala. Netrvalo dlouho a všimla si, že blonďák, předtím, než její holčičku odstrčil, zašmátral jí rukou v rozkroku. Zděšeně vykřikla, lidé se seběhli, přivolali policii a nasadili Švédovi pouta. V nastalé panice nikdo z přítomných nevěděl, co vlastně ten člověk udělal. Švéd policistům při výslechu vysvětloval, že zatímco čekal na Lolu, nabídl se unavené matce, že zhoupne na houpačce její holčičku. Do Clea přijel před obležením jako turista. Původně s ním měla přijet jeho snoubenka Ingeborg. Její matka zakopla o kufr připravený u dveří a zlomila si ruku. Každé ráno má ke snídani kousek ementálu, bagetu a bylinkový čaj. Po snídani vypouští na balkoně z brčka mýdlové bublinky. Posílá je Lole jako milostnou zásilku. Lola je jeho milenka. Setkali se zatím jednou. V kuchyni mu pronajímatel bytu dal na starost pět kanárů ve dvou klecích. Zdali jsou naživu, nemůže odpřisáhnout. Postěžoval si, že s ním vyšetřovatelé jednají, jako by někoho zavraždil. Dali mu podepsat kus papíru a strčili ho do díry. Někdo se tam krčil v tmavém koutě a naříkal jako smyslů zbavený.

Občanům města Clea (a byla jich většina) vrtalo hlavou, jak se na celou situaci dívá Maximilián von Krute. Koneckonců byl to on, kdo na počest svého otce Harryho Zeď postavil. Počínaje 28. červnem, dnem, kdy armáda oblehla Cleo, nikdo ho ve městě neviděl. Jeho desetiakrový pozemek v Pleasant Parku obklopoval vysoký dřevěnný plot. Von Krute zaměstnával šoféra, dvě služebné, zahradníka a správce. Před obležením Maximilián jednou za čtrnáct dní nechal luxusní mercedesku zaparkovanou před garáží a vydal se napříč městem se svojí paní a šestnáctiletou dcerou Evou na večeři do restaurace Weber--Shaberst. Číšník Tony, známá klepna, si nenechal pro sebe, že Maximilián rád peprný hovězí guláš s houskovým knedlíkem, jeho žena lososa s rýží a dcera vepřový řízek s bramborovou kaší a okurkovým salátem. Spláchli to bavorským pivem. Vila, ve které bydleli, nebyla z ulice vidět, ale sousedé v nejbližším okolí z vyšších pater svých haciend, vyzbrojeni dalekohledy, za plot nahlédli. Hlásili, že před garáží stojí tři auta a večer se v domě rozsvěcejí a zhasínají světla. Obyvatelé se rozdělili na dva tábory – jedni tvrdili, že Maximilián s rodinou, s pomocí helikoptéry, uprchli na francouzskou Riviéru. Známky života na pozemku jsou dílem správce na noční pochůzce. Jiní zastávali názor, že rodina von Kruteů je doma a snaží se přežít obklíčení, tak jako každý jiný. Předmětem sporu se stala Zeď sama. Jedni tvrdili, že jim zachránila život. Druzí se přikláněli na stranu Briana Postlesthwaita. Jeho prohlášení z kazatelny na Hlavním náměstí, že Zeď je zeď židovská a zapříčinila neštěstí, které město postihlo, v nich zanechalo, ať chtěli nebo nechtěli, hluboký dojem.

Nemocnice na Růžovém kopci měla nevelké psychiatrické oddělení. Všeho všudy se o jedenáct pacientů starali dva doktoři a tři zdravotní sestry. Nejnovějším přírůstkem byla vdova Sára Bronfmanová. Každý den klečela na dlažbě před kostelem sv. Bonifáce a opakovala tři věci: k výstavbě synagogy v Cleu, přes všechny sliby, nikdy nedošlo. Za druhé, radila manželovi (geolog ve výslužbě, věk 81), aby návštěvu přítele ve dvanáctém poschodí toho určitého dne vynechal. Jeho nonšalantní mávnutí rukou ho stálo život. Za třetí, kocour Sparky, který jí v den obležení rozškrábal obličej, nebyl tentýž kocour. Často zmizel na několik dní a po návratu Sára našla v kuchyni vedle sporáku mrtvou myš. Když vdova Bronfmanová vstoupila do dveří společné místnosti, pacienti seděli okolo podlouhlého stolu. Pěkně se uklonila, (někteří to pokládali za pukrle), představila se plným jménem a její první otázka zněla, proč je tam, kde se právě nachází. Jedenáct pacientů (čtyři muži a sedm žen) se jeden po druhém postavili za svou židli, opětovali její úklonu a Sáře se představili. Jakmile poslední pacient oznámil svoje jméno, uklonil se a posadil, vypukly ovace. Pacienti potleskem ocenili, že divadlo, které sehráli, proběhlo jako po másle. Paní Bronfmanová usedla, položila před sebe na stůl roztřesené ruce a začala ze sebe soukat, co si myslí, že je čeká v nejbližší budoucnosti. Jestli to tak půjde dál, oznámila, vojáci přistaví k von Kruteho Zdi dlouhý žebřík, Zeď přelezou a zamíří sem, aby je znásilnili na tomto stole, za kterým sedí jako dvanáct debilních apoštolů. To obvykle vojáci dělají, když přestanou zabíjet a udělají si pauzu. Její manžel, geolog, byl ve válce, už si nepamatovala, jestli v Itálii nebo Belgii. Po návratu domů, jednou v neděli, když si pochutnával na sekané, kterou mu s láskou připravila k večeři, kápl božskou, že když nezabíjel, znásilňoval ženy, které byly zrovna okolo. V tom okamžiku jedna pacientka hystericky vykřikla, že za oknem spatřila, jak voják přelezl Zeď a mířil tam, kde seděli. Trvala na tom, že se mu jako první dobrovolně odevzdá a tím umožní ostatním, aby se schovali. Kdekdo kolem stolu přísahal na bibli, že o hru na schovávanou nemají zájem. Chtěli se dívat, jak takové znásilňování probíhá. Paní Bronfmanová je okřikla: „Že se nestydíte, vy zatracení blázni, propaďněte se do pekla!“ Urychleně zalezla do nejbližší skříně se smetáky, kbelíky a toaletním papírem.

Přišel podzim a s ním babí léto. Obležení města Clea skončilo, tak jak začalo. Dvacátého čtvrtého října, v půl sedmé ráno, uklízečky přijely k von Kruteho Zdi se svými pomalovanými autíčky. Cigaretový kouř a srkání horké kávy zahájilo každodenní rutinu. Vzpomínaly na Adu Pomadescu. Ada se jednoho dne ztratila a nikdy se nevrátila. Nahradila ji Betsy White z Jamajky. Betsy nekouřila, hodila do sebe rumovou pralinku a vydala se na obhlídku ke Zdi. Tak se stalo, že byla první, kdo ve městě Cleu spatřil, jak poslední vozy s vojáky opouštějí krajinu. Obležení trvalo dva roky. Přesněji řečeno: jeden rok, jedenáct měsíců, tři týdny a pět dní.

Seděli jsme s Olivií v zahrádce před kavárnou Rosetta s Gabbym u nohou. Olivie právě dočetla poslední stránku mého přepisu Obležené město a povzdechla si: „Jerry, ty seš génius.“

„Myslíš?“

„Naprosto. James Joyce.“

„Tys četla Joyce?“

„Nečetla, ale dovedu si představit, že takhle by to napsal on. Kupříkladu tyhle tvoje tři poslední věty: Na pole za von Kruteho Zdí vyjely trakory s pluhy v závěsu. Začaly převracet půdu. Co bylo nahoře, ocitlo se dole.“

„To mě jenom tak napadlo.“

„No právě. To se géniům stává. Prostě je jenom něco tak napadne.“

Olivie upíjela bílé a já červené. Byl pátek večer. Jack se vydal s kamarády vlakem na výlet do Milwaukee. Měli jsme před sebou celý víkend. Zůstaneme v posteli tak dlouho, jak se nám bude chtít. Ke snídani naservíruji moji specialitu – míchaná vejce, mírně popepřená. V neděli si vyšlápnem do okolí. Do Opeonga to bylo několik kilometrů. Na břehu jezera Blue Jay jsem strávil nezapomenutelné chvíle se svojí první láskou Emily. Život v Cleu se nezastavil. Město mělo nového starostu. Švéda za dva měsíce propustili z vězení a vrátil se do Uppsaly. Paní Bronfmanová zemřela. Brian Postlesthwaite se odstěhoval. Jednou za čtrnáct dní Maximilián s paní a dcerou Evou zamířili napříč městem na večeři do restaurace Weber-Shaberst. V obchodním středisku HipMart se v malé zatuchlé místnosti vedle záchodků promítalo něco jako – cinema verité. Turisté se courali ulicemi a nahlíželi do výkladů. Nad vchodem do hračkářství se ve vánku houpal dlouhonosý Pinocchio. V jednu chvíli Kurk&Kurkova kamera nahlédla do údolí. Za von Kruteho Zdí kroužily traktory s pluhy v závěsu. Převracely půdu. Co bylo nahoře, ocitlo se dole.

Dlouhá cesta krátké povídky

Prostým vysvětlením rozdílu mezi povídkou a románem je poukaz na množství popsaných stránek: povídka je útvar krátký, román mnohem delší. Co to znamená? Autor zvolil formu povídky, aby zpodobnil blesk na obloze. Román naopak popisuje průběh mnohdy zkázonosné, jindy blahodárné bouře.

Nejeden autor po letech, při zpětném pohledu na svoji tvorbu, nevěří tomu, jak nedokonale ztvárnil, co měl na srdci. V případě románu má sto chutí ho přepsat od A do Z. K tomu málokdy dojde.V případě, že se k tomu odhodlá, většinou napíše román nový, který s románem původním má málo společného.

Revize povídky je mnohem snazší už jenom proto, jak bylo řečeno v úvodu, že se většinou jedná o několik stránek. V této sbírce uvedu jeden příklad za všechny. Povídka s názvem Obležené město vyšla ve Švýcarsku v roce 1979 v kolekci povídek Návrat domů. Měla tři stránky. Zkrátka a dobře, cizí armáda oblehne město, a tím to končilo. O dvacet let později se stejnojmenná povídka objevila v jiné sbírce. Měla přes padesát stránek. Byla napsaná z jiného úhlu a v jiném stylu. I tak mě nadále neuspokojovala.

V této sbírce 5 povídek se čtenář setkává s novou verzí prapůvodní inspirace. Nelze než doufat, že se jedná o podobu definitivní.

Autor vybral ze své tvorby pět povídek, které mají společného jmenovatele – jsou posazeny do severoamerického prostředí.

JK

JIŘÍ KLOBOUK

5 POVÍDEK

K vydání připravil, graficky upravil

a sazbu provedl Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 324. publikaci

v Brumovicích roku 2015

Vydání první

www.carpe.cz

Knihy, CD, DVD a e-knihy si můžete objednat:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175

tel.: 737 444 221; e-mail: carpe@carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

Digitální tituly včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i fyzické knihy a nosiče naleznete na: http://eshop.carpe.cz

ISBN 978-80-7487-131-3

ISBN 978-80-7487-132-0 (epub)

ISBN 978-80-7487-133-7 (pdf)

ISBN 978-80-7487-134-4 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorovi

PŘEVÁŽNĚ BEETHOVEN

Dlouhá cesta krátké povídky