Jiří Havel

RUSKÁ SETKÁNÍ

aneb

Ani velké země nejsou bez konce

Copyright © Jiří Havel, 2016

Photos © Patricia Camia, Jiří Samsonek, Stanislav Štěpánek, Jan Krch, Ludmila Kastnerová, Petr Mareček, Aleš Matějů, 2016

© Carpe diem, 2016

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-208-2

ISBN 978-80-7487-209-9 (pdf)

ISBN 978-80-7487-210-5 (epub)

ISBN 978-80-7487-211-2 (mobi)

1. TO JE ALE NÁPAD!

Nějak se nám pořád z klubovny nechtělo. S povzdechem jsme zavzpomínali na vůně někdejších severských cest, uskutečněných ještě v dobách, kdy v zádech nikoho nebolelo a v koleně jen málo. Ani hryzat slané tyčky se tehdy nezdálo riskantní, a když bylo někomu zima, nepřiznal se.

Všechno je pryč, zesmutněl jsem. Můj životní kamarád Sápal spadl s rogalem na Kavkaze. Hůř už spadnout nemohl, přímo volným pádem do suťoviska.

A ten druhý, Cimbura? Přinesl mně několik krabic diapozitivů o horách i vodě a řekl: „Tobě ty diáky třeba k něčemu budou, ale mně už ne. Koupili jsme chalupu a je na ní plno práce.“

Jedna životní etapa pro něho skončila. Dostalo se mně poučení, že každému věku odpovídá jiná náplň a kdo míní v důchodu běhat maratony nebo významně zatahuje břicho před slečnami o čtvrt století mladšími, zesměšňuje se před svým okolím. Cimbura se na podporu svých teorií o umění odejít včas odvolával na případ známého hokejisty, někdejšího reprezentačního gólmana. Když byl po olympiádě na vrcholu kariéry, napsal brožurku o správné práci brankáře, a jak to bývá, hned přestal umět chytat. Přešel o soutěž níž, příští rok ještě níž, a to už válel druhou ligu. Posléze divizi a v příští sezóně okresní přebor za Tišnov. Po zranění začal ve venkovském klubu v Lomnici, odkud byl už jen krok na rybník do Lomničky, kde svoji kariéru konečně ukončil. Nebylo to ale proto, že by ho hra nebavila, ale pravou příčinou bylo globální oteplení. Poslední zimy seděli u rybníka v Lomničce rybáři, ale ti měli docela jinou krevní skupinu.

Takto uvedl Cimbura odstrašující příklad člověka, který měl svou klec tak rád, že z ní nedokázal odejít, a mínil, že líp to udělali Lendl nebo Zátopek. Dost. A definitivní konec s poměřováním.

„Vždycky se najde něco zbytečného, co můžeš začít dělat,“ zaryl jsem do Cimbury.

„Takže opravuj chalupu a hodně budovatelských úspěchů,“ dodal jsem jízlivě, ale ve skutečnosti mě to jeho prohlášení trošku mrzelo.

„A kam se vlastně chystáte?“ zeptal se Cimbura a měl jsem pocit, že se ptá spíš ze setrvačnosti a slušnosti než ze zájmu.

„Do žádných měst nepojedem. Města jsou vředy zeměkoule,“ oznámil drsně Oskar, ale nemohl si vzpomenout, komu ten výrok připsat. I bez výroku klasika nemínil stejně nikdo o dovolené ošlapávat horké dlažební kostky.

„Jedna etapa cestování, tedy západním směrem, pro nás definitivně skončila,“ sdělil levicově smýšlející Jirka, pro svoje názory už dlouhá léta přezdívaný Jegor, děvčaty Jegorka. Zdrobnělá přezdívka Jegorka, spadala do kategorie nejrůznějších Drobků, Drobečků a podobných borců s hmotností vysoko přes metrák. Také Jegorka se chlubil předloktím kamčatského medvěda a obvodem lýtka jako má modelka v pase. Fyzické předpoklady, pro které byl často označován anatomickou zrůdou, mu ale na druhé straně zaručovaly značné šance na přežití v drsných podmínkách. Kromě zmíněných fyzických předností vynikal také uměním věrohodně vyprávět zcela smyšlené příběhy.

„Pojedem do Ruska,“ řekl a nikdo nebyl překvapen, kromě Oskara.

„Podívejme se, jeho vysokoblahorodí,“ pronesl uštěpačně.

„Ale ne do Pítěru nebo do Moskvy, ale do pořádného Ruska, tam kde jsou nekonečné roviny, do Ruska, kde se přesunují hodiny,“ a dále se Jegor chabě pokusil napodobit známou píseň skupiny Buty.

„To tam chcete jet jenom proto, že se na Západ normálně může?“ zeptala se Zuzka.

Potichu a nenápadně, jako když láska přichází, se rodilo zdůvodnění. Pojedem do takového Ruska, kam se moc nejezdí a kde to skoro nikdo nezná. Ne zbůhdarma se ruskému severu říká krajina mlh a věčného ticha. V zapadlých oblastech ani lidi neví, co se děje ve zbytku světa, nemusíte se nikde hlásit, a přestane se o vás zajímat dokonce i milice. Do některých míst nesmí prý vstoupit dokonce ani domorodec.

„Copak byste nechtěli vidět Ural nebo Čukotku?“ vypálil Jegor hned pořádný kalibr.

Železná vrata z Evropy do Asie a potetované Čukče chtěli vidět všichni.

„Jo, pane, ruská subarktida, Kolský poloostrov, Archangelsk a Samojedi,“ dychtil Jegor dál.

Nečekaně se přidala cyklistka s přezdívkou Mluvčí a měla přání ochutnat pelmeně, vidět kostely starosvětců a vyfotografovat klášter na Solovkách.

Osobně mě zajímala Beringova úžina, gulagy a permafrost.

Jegor si pak ještě vzpomněl na lokomotivu, na které přijel Lenin z Finska, a na Auroru.

I když jeho zájmy nikoho nepřekvapily a nikdo se ho na nic neptal, Jegor je svévolně začal zdůvodňovat potřebou nahlédnout do minulosti.

Na to mu Oskar řekl, že Aurora není žádná minulost, a ostatně Rusko ani žádnou minulost nemá. Všechno je to tam pořád stejný jako vždycky a jiný to nikdy nebude a tak dál.

Dodal, že v Rusku stále vládnou komunisti, lidi se ztrácejí v lágrech a nikdo nesmí ani ceknout.

Taky je prý známo, že všechny národy bývalého Svazu stojí proti Rusům, nenávidí je a chtěly by se osamostatnit, a to nejlépe hned dnes.

Jegora taková řeč strašně rozčilila, protože to co právě vyslechl, jak řekl, je klišé, propaganda a snůška nehorázných nesmyslů a propagandistických žvástů.

„Jestli to tak všechno víš už dopředu, tak nevím, proč tam chceš vůbec jet?“ dodal uraženě.

„Rusko je strašně veliká a zajímavá země,“ pokusil jsem se o smír „a taky konečně zúročíme dvanáct let školní ruštiny.“ Především se ale dovíme pravdu.

Jegor nám skoro jako hlavní důvod naší volby sdělil málo známou informaci, totiž že v okrajových pásmech ruského severu a Dálného východu byla mnohokrát spatřena jakási tajemná chlupatá velezrůda. Nic není vědecky dokázáno, ale zřejmě spadá zmíněný primát do jedné rodiny s Yettim. Jelikož i v Rusku už také vládne byznys, dost možná, že vztyčený chlupáč je komerčním lákadlem na způsob Lochnesky.

Protože samotní Rusové i národy, které s nimi od nepaměti sousedí, měly vždycky k srdci blíž než k rozumu, spatřili tajemnou chlupatou bytost Mirygdy už na poloostrově Kola, v Karelských pralesích, v povodí Pečory, na polárním Uralu i na Čukotce. Právě do těchto míst se hodláme vypravit.

Ani potom, co se podivný a zřejmě i nebezpečný ruský občan nadměrné velikosti nečekaně vnutil do našeho programu, nikdo ze své východní touhy neustoupil a ještě před západem slunce za siluetu Kozí Horky bylo rozhodnuto, že příští léta strávíme v říši komárů, vodky, rozblácených cest a klínového písma. Takový obraz jsme si vytvořili společně s většinou spoluobčanů o někdejším Sovětském svazu, ovlivněni především druhým osvobozením v roce osmašedesátém.

Ale kdyby někdo nejel kvůli osmašedesátému do Ruska, nemohl by odcestovat z ideologických důvodů třeba do Mnichova, a když to vezmeme do důsledků vůbec, už by nesměl ani pomyslet na stockolmské jezero Mälaren a kvůli Havlíčkovým orlím klepetům by si nesměl ani zalyžovat v Rakousku. Koneckonců by kvůli někdejším sousedským střetům prarodičů nemohl nikdo ani vystrčit nos ze dveří.

Tak jsme si elegantně a bez morální újmy zdůvodnili svoji cestu na Východ, a protože Rusko je opravdu veliká země, věděli jsme, že určitě nezůstane jen při jedné návštěvě.

„Nedůležitější ze všeho je vzít s sebou někoho, koho doprovází štěstí,“ mínil Jegor.

Skvělým závěrem první schůzky byl zájem dalšího děvčete jménem Patricie, zkráceně Pat. Tvářila se nekonfliktně a od našich nejistých plánů si nic jistého neslibovala. Svoji pozdější ruskou přezdívku Bagažnaja si vysloužila hned při první cestě vlakem, kdy se pokoušela mizernou ruštinou přesvědčit skutečnou bagažnuju, že tu hromadu krámů z peronu natlačíme do vlaku, i kdybychom měli kvůli tomu volat Putinovi.

Při našem dlouhotrvajícím zájmu o Sever pak bylo všem jasné, kde se v tom Rusku budeme pohybovat a že dunění černomořského příboje a šustot pouštního písku uslyšíme asi sotva. Zato půlnoční slunce, komáři, medvědi a promrzlé klouby nám budou po nějakou dobu připomínat naše osudové rozhodnutí. Kdo chce kam, pomozme mu tam. A ještě k tomu ten Mirygdy!

„Na takovou dovolenou bych se vykašlal,“ vmísil se do debaty vodák přezdívaný Šedý vlk, a mínil, že si v nejlepším případě o Rusku něco přečte, než by se do takové zaostalé, nesvobodné a komunistické země osobně trmácel.

Taky řekl, že Rusové nemají žádné zajímavé technologie a tváří se jen jako naftová pumpa. Jako výrazný polytechnik je Šedý vlk přesvědčen, že úplně všechno se dá přesně definovat, popsat a vypočítat. Věří, že dokáže sestavit rovnici nadšení, strachu, lásky i nenávisti.

Do svého světonázoru ovšem zapomněl zahrnout skutečnost, že život je sbírka osobních zážitků, které podle klasika nemusí být vždycky příjemné, ale hlavně musí být silné.

„Co si budeš ukládat do té své zážitkové sběrny, ignorante,“ řekl mu na jeho názor Jegor. „A s čím se pochlubíš svým potomkům ve svých dnech posledních?“

„Já žádnou sběrnu zážitků nemám a žádné ostrůvky askeze ve mně ani trošku nedřímají. Nemám zapotřebí se trápit, hladovět a nutit se přitom do úsměvu,“ řekl na to Šedý vlk.

Jegor ale mentoroval dál, že přece každý zážitek musí být vykoupen jistou dávkou utrpení. Kdo tuto moudrost nectí, je odkázán jen na zprostředkované zážitky druhých. Ukazují nám v televizi naše životy nebo my žijeme svoje životy podle televize? Někde na pláži si koupit pivo sice příliš odvahy ani síly nevyžaduje, ale pro dobrodruha to není moc lákavá představa, tedy pokud zrovna nepřijde tsunami nebo aspoň zemětřesení.

Až tak dramatické chvíle samozřejmě nikdo nepřivolává a žádný dobrodruh nestojí o to vymýšlet si kdovíjaká rizika. Obvykle stačí ta, která se během cesty určitě vyskytnou jen tak sama od sebe. Když po několikáté padlo slovo riziko, zbystřilo pozornost hned několik dalších cyklistů a vodáků, protože tito lidé bývají s rizikem jedna ruka. Standa s Vlastíkem se prý rozhodnou později, až si spočítají volné dny, volné peníze a minimalizují požadavky manželek.

Určitě bude zábavné všímat si zmíněných klišé a nesmyslů, které o Rusku kolují. Zvlášť teď, kdy se o této šestině světa v souvislosti s Ukrajinou, Krymem a Pobaltím mluví a píše skoro bez přestávky. V haldách prázdných informací jen těžko rozeznat opravdová fakta od pouhých přání pisatelů, a ještě hůře od vědecky vypracované a cílené masáže a dezinformace všeho druhu.

Kam se hrabou někdejší ideologové se zápisníkem a mikrofonem na dnešní možnosti internetu?

Chtěli by snad Rusové k té své šestině světa přidat ještě pár čtverečních kilometrů?

„Samozřejmě,“ nezaváhal Oskar. Už přidali Abcháziji a Krym.

Železná logika. Jak si s ní Jegor poradí?

Neporadí. A kdyby, vytáhne Oskar pakt Ribentropp-Molotov a finskou Zimní válku.

„Bude tam zima jako v Rusku,“ utekl Jegor ze stokrát obehrané debaty pro mateřské školy.

„Ale ani s tou zimou v Rusku to není pravda,“ připomněl Šedý vlk. Krym a Tajmyr nemají po stránce podnebí nic společného. Když si uvědomíme, že nadmořská výška se pohybuje od prolákliny Kaspiku -28m po Elbrus 5642 m, zeměpisná šířka od 41 do 81 stupňů, a když do toho zahrneme vzdálenost od Atlantiku k Pacifiku, sotva se dá mluvit o ruském podnebí.

V ruské Arktidě plavou lední medvědi, poledním směrem pokleká velbloud v písečných bouřích a v lese na Ussuri se prý nedávno mihnul tygr. A k tomu zmíněný Mirygdy. Protože život je příliš krátký, než abychom se naučili řeči tajgy, tundry, jeseterů, skal, cedrů a hvězd, rozhodli jsme se, že se budeme hlavně věnovat lidem, protože jsme taky lidi, a snad jim proto budeme rozumět víc než všemu ostatnímu. Přesto nebude od věci si předem zjistit, jak moc v Rusku fouká, mrzne, prší, bouří a na čem si nejraději pochutnají medvědi, vlci a rosomáci, o vysokém procentů podivných lidí nemluvě. Neznalost bývá nejlepší způsob, jak se dostat do úzkých. A v Rusku se dostane do úzkých časem každý. Jak má našinec pochopit, proč se někdy Rus tváří, že vás přišel zabít, a zakrátko se držíte přátelsky kolem krku? Jindy spolu prodebatujete celou noc a ráno si na vás zaboha nemůže vzpomenout a spíš vypadá, že by vás než kolem krku držel raději pod krkem. Co se může v hlavě narodit ze směsi ruského pravoslaví, jeho vysokoblahorodí, mohamedánů, šikmookých národů a utopického materialismu? Jací ti Rusové vlastně jsou? Mínil jsem, že se zatím nenašlo mnoho těch, kteří se na to zeptali přímo Rusů samotných.

Smířili jsme se s tím, že určitě nic nového neobjevíme, protože všechno už bylo objeveno a mnohokrát řečeno i zapsáno dávno před námi.

O tom, že je ta šestina světa ale skutečně obrovská, snad nepochybuje nikdo. O vodu, vzduch, půdu, lesy, naftu a drahokamy vždycky byl, a hlavně bude, ve světě obrovský zájem. V Rusku to všechno mají. Jediné, čeho se jim nedostává, jsou lidé. Především z tohoto důvodu je železniční a silniční síť tak skrovná, i když se mohou pochlubit tou nejdelší na světě. Zkusit ji ale projet vlakem v jednom kuse je dřina a bez následků to skoro nejde. Po osmi dnech jízdy do Vladivostoku začal Sápal přetahovat bagáž ke vstupním dveřím se zdůvodněním, že se musíme přece nachystat, protože za dva dny vystupujeme. Při tom kodrcání napadá samozřejmě cestujícího spousta myšlenek a hlavně otazníků.

V Užhorodu jsme se domluvili stejnou ruštinou jako na Čukotce, odkud už je do Ameriky coby kamenem dohodil. A těch národností! Říkalo se, že je jich 200. Některé jsou hodně šikmooké, některé míň a jiné vůbec. Rusy, ale hlavně Mozgály nebo také Moskviče, mají všichni rádi přibližně stejně.

Časový rozdíl 12 hodin musel být vždycky pořádným oříškem pro výkon státní moci a není divu, že než carský posel z Petrohradu předal zprávu v Petropavlovsku kamčatském nebo dokonce v šestnácté gubernii na Aljašce, uplynulo často deset let. Ještě častěji posel zmrzl, sežral ho medvěd nebo ho utloukli domorodci.

„Když už je řeč o obrovských ruských vzdálenostech, tak co my s tím?“ znejistěla Mluvčí.

Jegor samozřejmě znal jasnou odpověď: „Budeme se chovat co možná nejobyčejněji. Když bude někde cesta vypadat průjezdná pro bicykl, tak to zkusíme. Když se spleteme, vrátíme se. Žádná katastrofa, protože budeme mít obydlí, stravu i lékárničku stále s sebou a bude nám jedno, kdy a kde přespíme. Uplně jako tibetští lámové, kteří se nikdy neztratili, protože putovali odnikud nikam.

Stejnou filozofií se míníme řídit i na vodě. V žádném případě nebudeme závodit ani s časem, ani se součtem maximálních převýšení, ani s rekordní výší vln. Očekávaná utrpení budeme pokládat za normální a vždy nutná pro uskutečnění dobrodružných cest po krajích, kde lišky dávají dobrou noc. Spíš než pozorování svých bolístek a postupného chřadnutí, nad kterými můžeme poplakávat v klidu až doma, budeme se věnovat raději všemu ostatnímu, co si domů nevezmeme a co si můžeme tak nanejvýš nafotit nebo zapsat.

„A co když se vám rozpadnou kola, zlomíte pádlo anebo někomu vypoví zdraví?“ zajímal se škodolibě Šedý vlk.

„Co chceš slyšet?“ rozčilil se Jegor. „Žádný plán B nemáme. Leda zůstat doma.“

„Samozřejmě je všude daleko a samozřejmě nás čekají problémy,“ dodal jsem moudře.

Car měl přece také s obrovskými vzdálenostmi plno problémů.

Člověk žasne nad tím, jak se taková země vůbec řídí.

Dá se skoro s jistotou tvrdit, že dřív se carská moc prosadila jen částečně a zřídka. Máme pro to spoustu dějinných důkazů. Známý kozácký ataman Jermak byl sice vyslán carem, aby pro něho dobyl Sibiř, ale vypadalo to tak, že ji dobyl spíš pro sebe. S tím se ale dá sotva co dělat. Hvězdy obvykle chodí vlastními cestami. Dlužno ale připustit, že Jermak část daní přece jen carovi odváděl. Ještě svobodněji na tom byl gubernátor ruské Aljašky Baranov, který se v podstatě choval jako svéprávný aljašský car.

Nakonec i o slavné Velké říjnové revoluci v roce 1917 se dověděli Čukčové až po dlouhých osmi letech.

Dnes je jiná doba, namítnete, a technické prostředky umožňují zkracovat čas i vzdálenosti.

Povely z ústředí jsou ale plněny s podobnou liknavostí jako v dávné minulosti a z tohoto hlediska patří Rusko k nejsvobodnějším částem naší planety. Kdo po úřadech nic nechce a ničeho se nedožaduje, žádný policajt ho po zasněžených srázech Dálného východu honit nebude. Exekutor ho také určitě nedohoní, ale bohužel ho nedohoní ani pošťák s výměrou důchodů a sociálních dávek. Vzdálení venkované tak na čas uniknou skvělému pokroku, ale stejně budou jednou dostiženi. Čukotští kluci čumí na televizi úplně stejně jako naši, ale když olizovali obrazovku s reklamou na jakési snipers, působilo to nezvykle, smutně. A říkal jsem si, jestli jim ten pokrok někdy spíš neotravuje život. Dospělí se naopak teď alespoň dozví, kde všude se ve světě válčí, a vrtaři mohou získat nádavkem k těžkému a osamělému životu v tajze kapku pornografického osvěžení.

Když si všimneme padajícího rtuťového sloupce s každým krokem vzhůru po pravidelných stupních rovnoběžek, k tomu houpavé půdy pod nohama, šedesátistupňových mrazů v Omjakonu a defilujících mračen žravého hmyzu, sotva můžeme očekávat, že takovou zemi někdo jen tak pro radost navštíví nebo se do ní dokonce dobrovolně přestěhuje.

Přesto jsme se k takovému činu s kamarády rozhodli. Než se ale podmínky k návštěvě Velké země změnily natolik, že i soukromé cesty do vytoužených míst nabyly reálných podob, připsali jsme si pár křížků a na kdovíjaké velké činy to nevypadalo. Ještě ke všemu se kromě našich tělesných stránek rozpadl i sám Sovětský svaz a později i Svaz nezávislých států. Dnes už máme zase Rusko. I když bezpochyby značně menší, než bývalo. Alespoň krátce si v Ruské minulosti připomeneme, čím vším museli potomci vikingů se směsicí slovanské krve, s byzantskými ideály a s mongolskou dobyvačností projít, než se dožili dnešních dnů.

Než začneme uskutečňovat svoje romantické cestovatelské touhy v nové době, nebude na škodu si krátce připomenout, jak probíhala návštěva Sovětského svazu, jehož trvání bylo, měřeno dějinami, poměrně krátké, ale zato plné dramatických změn, budovatelských úspěchů a krutých osudů. Také cesty do Svazu nepostrádaly jistý díl nejistoty, ať už se jednalo o služební cestu, v místních podmínkách „komandirovku“, nebo „tolko tak“, tedy „jen tak“, což vždycky uvádělo a uvádí domorodce v úžas. I dnes.

Úžas nad tím, co v jejich zemi pohledáváme. Turistika, hlavně na venkově, je činností takřka neznámou a cizinec upadá pravidelně v podezření, že jeho úmysly nejsou bez vady a že je proto nezbytné podívat se mu na zoubek. Není žádnou zvláštností, když se prostý graždanin zajímá o váš pas. A protože si je dobře vědom, že na takový požadavek nemá nárok, čiperně narafičí situaci tak, že vám přátelsky nabídne výměnou k prozkoumání svůj vlastní červený pas, jakoby na něm bylo něco zvláštního. Tedy kromě toho, že se s ním nikam nemůže.

S podobnou nedůvěrou se člověk setká v Rusku často. Je to poněkud smutný pocit, při kterém se cosi svírá v krku a možná i v žaludku. Dlužno říct, že podezřívavost je solidním výsledkem staleté a především soustavné práce ideologů, fízlů a policajtů. Abychom ale byli spravedliví, obyvatelé Ruska ví o cizincích také svoje. Stačí nakouknout do minulosti.

Nebude jistě na škodu připomenout si, jak se do „sovětského“ Ruska jezdívalo před čtvrt stoletím. Kdo by se nechtěl podívat do největší země na světě? Krávy tam nadojí 40 litrů za den, včely jsou velké skoro jako vlaštovky a kukuřice jako telegrafní sloupy. Rejpalové se obvykle zeptali, jestli tak vysoká, a dostalo se jim uštěpačné odpovědi, že snad ani ne, ale zato tak daleko od sebe.

2. JAK SE JEZDILO NA „KOMANDIROVKU“?

Byli takoví, kteří se před poslední revolucí v devětaosmdesátém dostali do Svazu třeba na společné vojenské cvičení, na rekreaci na Krym nebo na delší pracovní pobyt. Neměl jsem štěstí a nic z toho mě nepotkalo. Zato jsem byl vyslán do Svazu alespoň krátkodobě s úkolem sepsat služební protokol. Společně s ruskou stranou se měl odsouhlasit jistý druh oceli pro chladící zařízení na atomku v Jaslovských Bohunicích. Protokol byl zřejmě velmi důležitý, protože se „komandirovky“ zúčastnilo šest osob, přičemž čtyři neměli s ocelí prokazatelně žádnou souvislost.

Nosnou myšlenkou cesty byla tedy ocel, protože v Sovětském svazu, a vlastně už i v carském Rusku, vždycky potřebovali oceli obrovské množství. Koneckonců si stačí na mapě změřit desítky kilometrů kolejnic, odhadnout kolik váží ledoborec a pokusit se představit si nepředstavitelné miliony tun vojenského materiálu. Není divu, že do literatury pronikl román „Jak se kalila ocel“, do hudební sféry píseň „My letci máme ocelové ptáky“, a dokonce Jozif Vissarionovič Džugašvili si nechal říkat Stalin, protože se mu líbilo, že „stal“ je rusky ocel.

Když tento ocelový muž přece jen nakonec zemřel, konala se ve školní tělocvičně smuteční slavnost. Neplakal jsem, protože jsem z toho neměl ještě rozum. Taky jsem do té doby skoro neviděl plakat dospělé lidi, a proto mě překvapilo, že některé kantorky (a skoro všechny zaměstnankyně školní kuchyně) prolévaly upřímně hořké slzy. Teprve daleko později, když už byl odhalen kult osobnosti, jsem se dověděl, že se místo pláče měly vlastně radovat. Ale kdo ví. A historie se mění a nedávno jsem četl, že Stalin jen zdědil už nastoupený revoluční teror po Leninovi. Kdopak by si to kdy myslel?

Naše pracovní skupina ovšem nejela do tehdejšího Leningradu nic odhalovat, tedy samozřejmě mimo zmíněných otazníků kolem oceli. Přece jen jsme ale odhalili nepříliš známou skutečnost, že Leningrad není žádné pořádné Rusko, což říkali už staří bolševici také o Petrohradu. A nezapomněl to zdůrazňovat ani petrohradský satirický spisovatel Zoščenko, který měl to „štěstí“, že viděl umírat carské Rusko a rodit se bolševický Sovětský svaz. Pro spisovatele Zoščenka byly porevoluční poměry samozřejmě obdobím nevyčerpatelných informací, příběhů a dramat.

Někteří pracovní kolegové navštívili už Svaz několikrát. A právě ti hned ve vlaku Slovenská a Strela otevřeli láhev červeného. Na Ruzyni tehdy nějaká ta flaška žádnou zvláštní pozornost nevzbuzovala a na palubu letadla bylo možné vzít si snad kromě kalašnikova úplně všechno. Kolegové mně vysvětlili, že při letu na Východ se to tak obvykle dělá. Udivoval mě poněkud tento nečekaný závan alkoholizmu, protože doma jsem u těchto lidí nikdy nic podobného nepozoroval. Nejspíš to souviselo se spoustou historek, které o SSSR vytvářely povědomí země, ve které vodka teče proudem. Člověk v tomto směru netrenovaný nemá údajně prakticky žádnou naději na společenské a nakonec ani fyzické přežití. Někdy se mýty vytvoří náhodou, samovolně, jindy třeba přičiněním vlivné celebrity, jindy se ani opravdový původ mýtu nezjistí. V případě Svazu ovšem nešlo o žádný mýtus, ale o tvrdou realitu.

Pilo se a pije opravdu hodně, všude a pořád, ačkoliv už žádný Svaz dávno neexistuje. Abych se ubránil před obviněním z pomluvy, dlužno říct, že nepijí úplně všichni. Grafy o spotřebě alkoholu si každý může nakonec najít na internetu.

Letadlo mělo trošku zpoždění. A i když už byl pod křídly určitě Leningrad, nečekaně zakroužilo a nabralo tajemný směr, který cestující odhadli na jih, ale letuška posléze sdělila, že letíme k západu. Z Leningradu se k severu ani k západu moc dlouho letět tehdy nedalo a my měli to štěstí, že pro mlhu v Leningradě přistál náš letoun v Helsinkách. Nebyl to tedy únos, jak jsem se bláhově domníval, a smířil jsem se s tím, že sámské jezero Inari tentokrát neuvidím. Nikdo z cestujících nikdy nebyl v Helsinkách. Kdoví, jestli nebylo přistání zážitkem i pro samotnou posádku letadla. Lesknoucí se Finský záliv, tisíc skalnatých ostrůvků Porkkala a k severu sytě zelené pahorky, protkané vyhlášenou modří finských jezer. Prohlídku města, ve kterém Zátopek vyběhal tři zlaté, nám budou všichni doma závidět, a proto si na nucené přistání nikdo nestěžoval. Hned potom dojel ke schůdkám autobus, kterým nás dopravili asi tak za minutu k letištní hale, kde nás zamkli, takže z města jsme už nic dalšího neviděli. Čtyři hodiny nám bylo umožněno obdivovat letištní halu. Byla nějak jiná než doma a nikdo nešetřil chválou. Ve stánku s upomínkovými předměty prodávala lámanou češtinou mluvící žena, ale nepodařilo se jí s personálem letiště domluvit, aby nás aspoň na chvilku pustili ven. Nepodařilo se to ani staršímu Rusoameričanovi v károvaných kalhotách, a tak jsme si potvrdili, že svět je velký a rozdělený a kdo se nenarodí na té správné straně, stejně z něho nic neuvidí. Tehdy mně ani zábleskem nepřišlo na mysl, že za pouhé čtvrtstoletí se budu po Olympijských hrách v Helsinkách prohánět na kole úplně stejně jako každý obyčejný Fin.

Zatím však zůstala vrata zavřená a otevřela se zase jen na pár vteřin, abychom vlezli do autobusu a pak do letadla, protože mlha nad Leningradem mezitím pravděpodobně zmizela.

Leningradský taxík nestál mnoho, ale nám to bylo stejně jedno, protože jsme byli na komandirovce. Volha skákala po nerovné silnici a za nějakou hodinku doskákala ke vchodu do hotelu „Oktjabrskaja“. Připadal jsem si už trošku jako vyděděnec, protože ani tady nás nechtěli pustit, tentokrát pro změnu dovnitř. Evidentně přesluhující dědek v uniformě portýra neměl proti mně ovšem patřičnou rychlost a razanci. Noha vsunutá mezi dveře se ukázala jako účinné řešení. Hlavně se nevzdávat, doporučovali ti zkušení a začali vytahovat z bagáže všelijaká potvrzení a bumažky. Bylo zajímavé, že potvrzení z Čedoku o zabukování hotelu „Oktjabrskaja“ nevyvolalo nejmenší zájem personálu, ale uspěli jsme naopak s potvrzením o zaplacení členských příspěvků jednoho svazarmovce, které nemělo se situací naprosto žádnou souvislost. Zkušený návštěvník této zvláštní země a nadšený svazarmovec nám objasnil rozhodující okolnost, totiž kulaté razítko. Kulaté razítko mají jen vyšší instituce a není vhodné, neřkuli nebezpečné, nesplnit majiteli takové bumažky jeho přání.

Kromě nás v hotelu nikdo ubytován nebyl a úslužná „děžurnaja“, na každém patře jedna, nás ochotně dovedla ke třem dvoulůžákům. Klíče od pokojů byly obrovské a dřevěná koule na nich ještě větší. S takovým svazkem jim aspoň nikdo domů neuteče.

Na pokojích měli jen umyvadlo se studenou vodou a hotelová restaurace byla zavřená. Děžurná neměla radost z mé snahy proniknout kolem ní na ulici a pokusit se o nouzové stravování. Přesvědčila mě, že obchody jsou večer stejně zavřené a „zakusočnaja“ – jak to romanticky zní – začne nabízet „buterbrot“ taky až ráno. Jistý hladovkář prý vydržel 54 dní, takže nám zatím nic strašného nehrozí. S prázdným žaludkem se ale špatně usíná, protože na ten hlad člověk pořád myslí. Na žízeň myslí taky, ale voda ve vodovodu je značně chlorovaná a chybí odvaha se napít.

Další den musíme věnovat legalizaci noclehu. Ukázalo se totiž, že si musíme na letišti zajistit potvrzení, že jsme včera skutečně služebně přiletěli. Proti očekávání se takové potvrzení podařilo během dne získat a předat vedení hotelu „Oktjabrskaja“. Tím jsme si ale na sebe upletli nevědomky bič, protože jako cizinci, kteří přiletěli služebně, v „Oktjabrskoj“ bydlet nemohou. Prý máme povinnost bydlet v „gostinici“, tedy v hotelu „Moskovskaja“. Přesunuli jsme k hotelu „Moskovskaja“, kde se nám po poledni podařilo získat důležitou informaci, totiž že v tomto hotelu sídlí pouze centrála pro ubytování cizinců, ale sami neubytovávají. Příslušná dáma nás posílala zpět do hotelu „Oktjabrskaja“, ale prý až po 16. hodině. Protože jí právě v tento čas končila služba, bystře jsme pochopili, že neví, co s námi, a že se nás potřebuje jenom zbavit. Nebylo jiné cesty, než se dožadovat přijetí u samého ředitele, což se nám po značném úsilí podařilo.

Ředitel neměl žádnou únikovou cestu a zařídil nám docela slušné bydlení pro změnu v „gostinici Sovětskaja“. Jedinou nepříjemností bylo čekání na 23. hodinu, než se naše pokoje uvolní.

Protože jsem při svých následných a poměrně početných cestách do Ruska, uskutečněných v nové době, už nikdy v hotelu nespal, nemohu zodpovědně posoudit, jestli se něco zásadního v tomto směru změnilo.

Ráno už šlo všechno jako na drátku. Stoupli jsme si do fronty na salám, která nevzala snad ani půlhodinku. Za dřevěným pultem stála mohutná řeznice a velkým nožem porcovala štangle měkkého salámu na jakžtakž stejná kolečka, odpovídající asi tak deseti dekům. Každé kolečko poctivě zabalila do předem nařezaného novinového papíru. Na požádání si mohl každý přikoupit krajíc chleba. Abych byl poctivý, přiznávám, že nákup byl nečekaně levný.

Ani „chlebnyj kvas“, čerpaný do skleněných půllitrů z jakési zmenšené lejty na loukoťových kolech, nepřišel draho a myslím, že ten žlutý mok, docela podobný pivu, byl za 5 kopějek.

Po „chlebnom kvasu“ jsem začal mít dojem, že už začínám v té Velké zemi domácnět a že je lepší snažit se pochopit, jak tady věci fungují, než neustále nad vším kroutit hlavou. Byla to jediná možnost, protože jinak bych si jistě hlavu dočista ukroutil.

Abych zachoval alespoň základní solidnost, musím připomenout, že Leningrad byl za války těžce zkoušeným městem, utrpěl hodně na svém vzhledu a vůbec. Také obyvatel značně ubylo, a jak to ve válce chodí, ubylo hlavně mužů. Proto si mohu ušetřit další kroucení hlavou, proč na lešeních často pobíhají ženské a jiné pod velením načalnika vlečou právě na rameni kus kolejnice.

Ale vraťme se k našemu služebnímu jednání, kvůli kterému jsme sem také dílem přijeli. Hned druhého dne byl sepsán a podepsán protokol. Kromě obvyklé dlouhé omáčky, bez které by protokol nebyl žádným pořádným protokolem, obsahoval dokument fakt, že se předmětná korozivzdorná ocel pro chladící trubky na atomku v Bohunicích hodí. Služební úkol byl tímto splněn na výbornou a následoval kulturní program, připravený zvoucí organizací. Přesněji řečeno, připravený lidmi, kteří žili nadějí reciproční návštěvy u nás. Zdálo se mně, že se těší ještě víc, než jsme se těšili my.

Rozhodně nemíním popisovat, jak obrovská je Ermitáž a jak překvapivě malá je Aurora. Záměrně přehlédnu i muzeum druhé světové války, třebaže dva roky totální blokády města daly prostor i pro kanibalismus. Kdo tady přežil, má právo na medaili.

Válka zanechala ve městě jen rozbitá okna, prkny zatlučené vchody, zřícená průčelí, omlácené sochy, prach a šeď. Nebylo nikoho, kdo by sjednal nápravu. Nebyli chlapi, protože padli.

Jako částečný romantik jsem nemohl odolat touze podívat se za město, tam kde končí světla Něvského prospektu a kde začíná ta pravá širá Rus. Ani nevím, co jsem chtěl v noci z té širé Rusi vlastně vidět, ale snad to byla spíš radost z překročení zákazu. Bylo nám totiž řečeno, že se nemáme pouštět za vnější městský okruh. Ne že by to bylo přímo zakázáno, jen důrazně sděleno, že tam nesmíme, a to z bezpečnostních důvodů. Možná jsme jako cizinci mohli být pro Svaz potenciálním nebezpečím, možná byli naopak ti zdánlivě plaší borci v beranicích naopak nebezpeční pro nás.

Rozhrkaný autobus se za pár kopějek půldruhé hodiny sunul až do míst, kde lampy poznenáhlu řídly, až je vystřídala opravdová tma. Natáhl jsem na hlavu pletenou lyžařskou čepici, rozhodnut pochodovat ještě aspoň hodinu směrem k nažloutlým světélkům, kde snad bude konečně ta pravá ruská „děrevňa“. Byla, a dokonce jsem měl možnost mezi barevnými dřevěnými domky s vyřezávanými ozdobami kolem oken uvidět její nefalšovanou obyvatelku. Babka, řekněme sedmdesátiletá, nesla na vahadle přes rameno dva kbelíky vody. Přes hlavu jí visel až ke kolenům plandající vlňák a na nohou měla plstěné válenky, pro lepší tepelnou izolaci ovinuté pruhy látky. Na můj pozdrav a pokus o rozhovor reagovala zrychlením, až jí voda z kbelíků cákala všude okolo. Zapadla do nejbližších vrátek a pak jsem jen zahlédl lehce osvětlenou tvář v malém okénku. Tvář vzápětí zmizela a jen temné okno studeně hledělo do mrazivé noci, kde nic nevidělo, nic neslyšelo a s nikým se nepotkalo. To pro všechny případy.

Byl jsem vděčný i za toto setkání, stejně jako za pohled na obzor, kde se proti tmavému nebi promítl obrys mohutné psí smečky. Těch psů bylo tak dvacet a zpočátku jsem si myslel, že jsou to vlci. Nebylo to zdaleka poslední setkání s ruskými psy a musím konstatovat, že převážně se chovají slušně. Z toho logicky vyvozuji, že i lidé se k nim chovají slušně. Byl jsem ten okamžik rád, že nejsem někde v rumunských horách. Řada kamarádů byla po návštěvě rumunských Karpat půl roku vláčena po špitálech. Vzteklina může být smrtelná.

Druhý večer nás hostitelé vyvezli ruskou trojkou k carskému sídlu Gatčina. Rolničky na postrojích cinkaly a krystaly sněhu házely tisíce odlesků na všechny strany. Seděl jsem vedle služební „děvočky“ v bílé kožešinové čepici. Té děvočce se na čepici houpaly desítky docela maličkých zvonečků. Svůdně a cíleně natřásala hlavou a moc se všem líbila. Kdo z naší pracovní skupiny se líbil jí, neprozradím, protože bych nerad porušil služební tajemství.

U hotelu postávali dva muži v beranicích a nenápadně, leč výmluvně mně nastrkovali před obličej pěsti se třemi otevřenými prsty. Pochopil jsem. Hledali „tretěvo“. Když už jsem se projel ruskou trojkou, bylo by asketické nezúčastnit se alkoholického dýchánku ve třech. Společně jsme složili částku několika rublů a ten menší přinesl odkudsi půllitr vodky. Pak podržel asi ve třetině flašky palec a po ten palec upil. Druhý to udělal stejně. Bylo dojemné, jak čekali, než dorazím svoji třetinu. Pak jsme se beze slova navždy rozešli. Právě procházející milicionář po nás významně pokukoval. Neměl jsem totiž beranici a navíc jsem byl poněkud nervózní, protože jsem přesně nevěděl, co všechno se smí a co je zakázáno. Při bližším kontaktu s domorodci jsem časem zjistil, že ve stejném pocitu nejistoty žijí všichni, včetně těch nejvyšších, po celý život. Povědomí o významu práva, jak právo ctít, jak překračovat anebo se ho dokonce dovolávat, je na velice nízké úrovni. V tomto směru tedy není o co stát.

Stejně byly ale obě ruské trojky nejpříjemnějšími zážitky celé leningradské komandirovky.

3. Z MURMANSKA DO MURMANSKA

Na sever jedině vlakem

Pánové, to bude něco! Murmansk, konvoj PQ 17, Barentsovo moře, dvouletá zamrzlá fronta na řece Leka. A těch potopených lodí v Kolské zátoce! Jegor, nadporučík v záloze a obdivovatel námořních bitev, se soužil obavou, že snad kromě Aurory žádné vojenské plavidlo na severu neuvidí.

Uklidňoval jsem ho, že právě tam, kam se chystáme, mají Rusové základny jaderných ponorek. Třeba budeme mít štěstí. Murmansk oslavil právě 76 narozeniny. Na místě, kde stála na začátku jen bezvýznamná rybářská vesnička, poručil poslední car Mikuláš II vystavět město a přístav. Nikdo tehdy netušil, jaké světovosti dosáhne Murmansk za pouhá dvě desetiletí. Tehdy neslo město honosný název Romanov na Murmaně. Za dva roky však přišla revoluce a honosný název zmizel i s posledním Romanovcem v propadlišti dějin.

Nám se bude tehdy nově vybudovaná železnice hodit, protože dokáže, na rozdíl od letadla, přepravit naše nadměrné bagáže. A hlavně bicykly. Kromě toho se bude výborně hodit k postupnému navykání na život za polárním kruhem. Aklimatizace probíhá na železnici přirozeně a nenásilně a společné spací vagóny pro 57 cestujících. Babky s nabídkou pirožek na peronech a zakabonění chlapi ve vatovaných kabátech připraví našince postupně na poněkud jiný životní styl, než na jaký jsme doma zvyklí. Než ovšem do takového vagonu, kterému Rusové říkají „obščij,“ nasedneme, nejdřív musíme projet severní Moravou, Polskem a Bílou Rusí. Poznenáhlu, v pohodě a beze spěchu. Naší spolucestující s přezdívkou Mluvčí se v Rusku nejvíc „zalíbilo často používané úsloví „vsjo búdět“.

„Jen žádné předsudky,“ upozornil Jegor. „Radši budeme přemýšlet, pozorovat a nestranné hodnocení si necháme až závěrem.“ To řekl a uložil se ke spánku na dřevěnou lavici v úplně prázdném kupé. Podobně jsme s Mluvčí obsadili vedlejší oddíl, zašoupli dveře a usnuli kymácivým spánkem, typickým pro všechny železniční pasažéry světa. Nedrkotali jsme se Polskem déle než hodinu, když se do kupé začali tlačit další zájemci se stejnými přepravními právy, které jim ale rozespalý cestující obvykle jen nerad přiznává.

Šli jsme preventivně vzbudit Jegora, abychom ho ušetřili nepříjemného šoku, ale byl to špatný nápad. Sotva se probral, hned si instinktivně sáhl na hrudník, kde mu měl viset úplně nový Canon, ne zrovna levný a právě proto zavěšený na krku i ve spánku. Po foťáku mu zbyl kolem ramen jen obratně přeříznutý kousek řemínku.

Jeho úpění nad ztrátou jsem se snažil zmírnit informací, že řez byl proveden pravděpodobně břitvou, a to v blízkosti Jegorových krčních tepen, a že může být nakonec moc rád, že se v ten moment neprobudil, protože nikdo neodhadne, co všechno mohlo následovat.

Průvodčí se pochopitelně nechtěl do věci míchat a doporučil nám kontaktovat ve Varšavě nádražní policii. Vydali jsme se o vlastní újmě na trestnou výpravu směrem k lokomotivě, která ovšem dopadla žalostně. Pár tetek, několik nezletilců, samé „panie, přeprašam, panie,“ ale foťák neviděli a neslyšeli o něm nic. A ani nevypadali, že by měli Canon na svědomí. Jen v jednom kupé jsme se na nic nezeptali. Bylo obsazené pěti krátce střiženými pořízky drsného typu, nevybíravé mluvy a sebevědomého pohledu, který neuhýbá. Všichni vypadali přibližně stejně nebezpečně. Rozhodli jsme se svévolné vyšetřování raději ani nezahajovat.

A to jsme si mysleli, že naši cestu bude doprovázet mír.

„Jsme teprve v Polsku,“ zanaříkal poškozený Jegor, protože netušil, že nám během dalšího šestitýdenního putování už nikdy nikdo nic neukradne. Někdy se to tak prostě stává. Pravdu tentokrát neměl humoristický spisovatel Zoščenko, který nás ve svých povídkách připravil na časté vlakové krádeže, hlavně holinky, nejčastěji stažené z nohou ve spánku.

Ruské železnice fungují docela dobře, pomineme-li sem tam nějaké zpoždění, ale to známe i z domova, i když by si člověk myslel, že za pár hodin jízdy v mírném pásmu z Karlových Varů do Jablunkova se nedá ani žádné pořádné zpoždění nabrat. Jinak je tomu ovšem na Transsibiřské magistrále nebo při zimním přejezdu přes Polární Ural do Labytnangi, kde nedávno vyhrabávali ztracený vlak ze závějí hned několik dnů.

Cesta do Moskvy je ovšem fádní a jediným vzrušením jsou průvodčí, které půl hodiny před stanicí zamknou speciálním čtyřhranným klíčem toalety. Půlhodinka se dá vydržet, ale průvodčí, které se během jízdy schází ve služebním kupé k přátelské zábavě, na otevření toalet pravidelně zapomenou. Znalí této speciality ruské železnice jsme si už doma klíč patřičných rozměrů pořídili, čímž odpadlo i poslední zpestření dvoudenní moskevské anabáze.

V Moskvě mají řadu nádraží a od západu, tedy také od nás, se pravidelně přijíždí na Kyjevské. K severu na Murmansk se jenom přejde několik kilometrů na Jaroslavské. Vlaky stojí poslušně na kusých kolejích. Je jen na vás, jak šikovně se vám podaří najít příslušný vagon a protlačíte se na svoje sedadlo. Obvykle vyfasujete společný vagón pro 57 cestujících, kteří všude kolem umístí obrovské množství zavazadel. Přes počáteční napětí a všelijaké strkanice se vždycky pro vás místo, kde můžete sedět, a dokonce i ležet, vždycky najde. Na zavazadla domorodců si dvakrát stěžovat nemůžeme. Naše kompletní vybavení pro pobyt v přírodě a rozložené bicykly v látkových pytlích zabírají nejen prostory pro zavazadla, ale i uličku v kupé. Nechat si ale dopravovat zavazadla v „bagažnom“ vagoně bych nikomu nedoporučoval, jelikož je během vícedenního přesunu s několika přestupy shledání s nimi málo pravděpodobné.

Vlak se sune nepříliš rychle k severu a je v jeho přirozenosti, že sem tam zastaví. Teď právě před stanicí Kandalakša v blízkosti polárního kruhu. Dnes zabírá pravé okno zrcadlová hladina Bílého moře, levé tajga. Právě v tomto místě odbočuje jakási zarostlá a asi už nepoužívaná trať. V kolejišti klečí v hlubokém předklonu a s rukama za hlavou asi třicet chlapů a za nimi stojí uniforma s kalašnikovem. Rychle foťák, protože to se jen tak nevidí. Ze schůdků je fotka hotová hned, setina vteřiny by mohla stačit. Může ale rozhodnout o mnohém. Náš spolucestující z kupé mě prudce strhává zpět do vlaku. „Něfotografirovať, očeň opasno.“ „Představ si,“ povídá Jegor, „že by tě mohl někdo z té ozbrojené eskorty přepravovaných vězňů vytáhnout z vlaku a přidat tě k vězňům do kolejiště. Náš vlak odjede a můžeš si jít stěžovat na stará kolena tak leda duchům tajgy. Ani pes po tobě neštěkne“. U nás v Evropě mizí každý rok plno lidí beze stopy, i když je hustota obyvatel a policajtů doma samozřejmě vyšší, než je tady, komentovali jsme poněkud roztřeseně celý ten nezvyklý výjev.

Mluvčí se drsný transport vězňů vůbec nezamlouval, ale zato se jí na první pohled zalíbil Murmansk, a to hned na nádraží, protože tam ve velkém nakupovali jinak ošuntělí občané čerstvé řezané květy. Samozřejmě pro přijíždějící a odjíždějící dámy všech věků. Udivil mě takový zvyk vysoko za polárním kruhem, ale Mluvčí řekla, že je to právě proto, že jsou tam dámy i čerstvé květiny tak vzácné a nedostupné. V Holandsku jsme se s něčím podobným nepotkali. Aspoň ne tak hromadně. Do Murmanska museli květy složitě dopravit letadlem, a zajímalo nás proto, jestli je jejich prodejní cena určena zákony trhu. Všichni jsme ale hned znali odpověď. Pokud by tomu tak bylo, s kyticí, neodešla z nádraží ani jediná dáma.

Murmansk

Víc už jsme z Murmanska neviděli, protože hned první policajt nás odvedl na milici, abychom objasnili náš původ, smysl návštěvy a cíl naší cesty. Milice sídlila v temném suterénu, kde prvním vizuálním vjemem byla klec, o které ovšem Jegor tvrdil, že to nebyla žádná klec, ale normální malá zamřížovaná místnost. V každém případě natahoval k nám z klece ruku zatčený muž s žádostí o cigaretu. „U nás jsou určitě taky šatlavy, kam policajti zavírají právě chycené lumpy, aby jim neutekli,“ dodal Jegor, nicméně připustil, že kolem takových klecí svobodní občané běžně z nějakých přecitlivělých estetických důvodů nechodí. Mínil jsem, že klec připomíná doby dávno minulé, tak asi zpřed 250 lety. Tehdy po nezdařeném pokusu o veliké selské povstání povozili po Rusku v kleci pro výstrahu kozáckého atamana Pugačeva, aby ho nakonec stejně popravili.

„Právě ty odlišnosti jsou vždycky na celém cestování to nejkrásnější,“ vychvaloval Pugačevovu klec i policejní zamřížovaný pokojík chronický obdivovatel Ruska Jegor.

Jednání na milici proběhlo v docela přátelské atmosféře a zdálo se, že jsme pro uniformy stejně exotičtí, jako ony pro nás. Přesto nemělo naše vysvětlování žádný úspěch a otázka, proč jsme přijeli právě do Murmanska a proč jsme nejeli do Norska, když tam chceme, zůstala pro milici nezodpovězena. V duchu se obě strany podezřívaly z neskonalé hlouposti a dost možná jsme byli tentokrát objektivně vzato hloupější. Šéf milice nám doporučoval navštívit norský konzulát v Murmansku, protože tam musí jít přece každý, kdo chce z Ruska do Norska cestovat. Skutečnost, že máme s Norskem bezvízový styk, jaksi nebyla v jeho repertoáru, ale na druhé straně – musí policajt na nádraží kdesi u Barentsova moře vědět, které státy mají a které nemají bezvízový styk s Norskem?

Navíc mu nebylo jasné, jestli nás může pustit přes „zakrytuju oblasť“ na západ k finsko-norské hranici. Riskovat degradaci nebo dokonce vyhození zřejmě nemínil.

„V takové patové situaci je vždycky nejlepší dožadovat se pokud možno nejvyšší šarže,“ doporučil Jegor.

Vyšší šarže mají nad sebou logicky méně těch, kteří by je mohli potrestat, a jsou proto odvážnější. Ten nejnižší se naopak rád a s neskrývanou úlevou zbavuje břemene zodpovědnosti a vždycky vás s radostí někomu předá. Zeptal jsem se tedy, kde je načalnik. Jegor měl pravdu. Načalnik si sice taky nebyl moc jistý a dlouze někam telefonoval, aby si ověřil, jak to všechno vlastně je, ale něco s námi udělat musel. Po dvou hodinách dostal odpověď snad až ze samé Moskvy. Poté nám vystavili bumažku na průjezd vlakem do pohraniční stanice Nikel a dál už jeho pravomoc ani zájem nesahaly. Na obranu milice dlužno připomenout, že Murmanská oblast byla cizincům otevřena právě letos a orgány neměly prováděcí pokyny ještě v krvi.

S bumažkou je hned veseleji, a tak Jegor zatoužil po exkurzi do přístavu. Kdo by si nechtěl na vlastní oči splnit představy o připlouvajících konvojích, o vracích zdecimovaných lodí a dramatických vykládkách za soustavného bombardování. Nikdo z nás není potápěč, tudíž jsme se museli spokojit s návštěvou muzea a informací, že mělká kolská zátoka je plná potopeného železného šrotu.

„Představte si, co tady píšou,“ řekl kastelán. „V Murmansku neměli za války vůbec jeřáb nebo něco podobného a veškerou techniku, kterou konvoje do přístavu přivezly, brala z lodí grupa svalovců do teplejch, čímž byla propustnost přístavu dost mizerná.“ „Rusi jsou borci,“ řekl Jegor. Celou vykládku osobně řídil polární badatel Papanin. Kromě toho byl také šéfem autokaravan, které přijížděly od jihu.“ Železnice z Petrohradu byla samozřejmě také denně pod palbou a celé zemi i lidem jednotlivě šlo tehdy vážně o krk.

Urputnost, s jakou Rudá armáda Murmansk bránila, se zdá neskutečná, když pomyslíme, že celé Norsko, Finsko, a dokonce i Špicberky byly obsazeny Němci a fronta na řece Lica západně od města nebyla dál, než padesát kilometrů. Ta fronta se nehnula tři roky a po celou tu dobu Němci Murmansk bombardovali. Hodně jim záleželo na tom, aby konvoje do Murmanska nedopluly, což se jim podařilo zejména u PQ17.

Moc toho v Murmansku z války nezbylo, snad jedině Aljoša, obrovská socha vojáka na kopci nad městem. Daleko větší, než překvapivé sousoší Cyrila a Metoděje, nositele jazyka, písma a víry všeslovanské. Sochu dodali do Murmanska Bulhaři, ač sami svým původem neslované.

Když jsme si už prohlédli i úřady společnosti Arcticugol, která se zabývá špicberským uhlím, polární institut a obrovskou zrezavělou kotvu Jermak, pojmenovanou po nejslavnějším dobyvateli Sibiře, naznali jsme, že kultury bylo už dost a měli bychom také zkusit, jestli vůbec umíme postavit stan po těch mnoha nocích v obščich vagonech a jestli se nebudeme bát komárů.

Jegor ještě pod dojmem informací z válečných zpravodajů mínil, že pokud se nestřílí, tedy nejde o život, nejde, jak známo, o nic. Byli jsme přece taky kdysi nějací vojáci, i když řádně zdecimovaní dlouhotrvajícím mírem.

Osobákem do Niklu

Kola i s bagáží jsme docela pohodlně nastrkali do uliček, protože o pohraniční stanici nebylo moc zájemců. Úplně ten nejobyčejnější vlak s tvrdými dřevěnými lavicemi a notně zašlou litinovou mísou vyrazil odpoledne nejdřív k jihu do města Kola. Okolí plné jezer a jezírek nebrání místním Murmancům, aby budovali další a další vodní plochy, v místních podmínkách vodochranilišče, tedy přehrady. Právě se náš předpotopní vlak šinul přes Dolnotulomskou vodní nádrž, ale proti proudu už byla vidět Hornotulomská. K severozápadu, kam směřuje naše cesta, se třpytí další vodní plochy, ale jsou to jen obyčejná přírodní jezera ledovcového původu. Všechna se jmenují ozero, aby bylo jasné, že to nejsou žádné umělé přehrady. Na konci každého názvu trůni pravidelně koncovka -javr, což je také jezero, pro změnu finsky.

Mluvčí ale tvrdila, že tady bylo sice do konce poslední války Finsko, ale názvy jsou laponské. Podívejte se do mapy. Úplně stejný javry mají i na norské straně hranice a taky ve Finsku. Aby ne, Laponci byli doma v Laplandu všude. Vlak duněl po železném mostě přes řeku Lica, kde se Rusové a Němci na tři roky zakopali.

„Jako v Dolomitech,“ připomněl jsem horu Piano, kde byli rakouští Alpjégři s italskými Alpíny tak blízko, že mohli po sobě házet kamením. Anebo si také na Štědrý večer společně zazpívat. Jegorovi se to zdálo v horách horší než tady, ale Oskarovi se to zase zdálo horší tady, protože polární kruh už jenom svým názvem zaručuje pořádnou zimu a v létě zase nesnesitelný gnus, což je výstižný ruský název pro veškerý otravný hmyz bez ohledu na bližší entomologické rozlišení.

Jegor mínil, že horší to bylo v Dolomitech, protože vojáci neměli za první války žádné spacáky, ale jen bídné kousavé deky.

Naši vojensko-historickou debatu rázně ukončil sympatický, světlovlasý, leč lehce opilý mladík návrhem, abychom si s ním připili na seznámení. Neměli jsme samozřejmě čím a ani ten člověk žádnou láhev nevlastnil. Že by naše jednoduchá souprava s sebou vlekla jídelní vůz, bylo více než absurdní. Mladík se přesto vypravil neznámo kam ve směru jízdy a po chvíli se vrátil s butylkou vodky Stroganov. Na naše dotazy, jak se mu to podařilo včetně zajištění kusu chleba a několika paprik a rajčat, se blahosklonně usmíval, jako to obvykle dělají všichni, kteří dokážou víc než ostatní. Než se Jegor předvedl informací, jak obchodník a podnikatel Spiridon Stroganov, který zemřel roku 1395, dobýval Sibiř, byla butylka Stroganov prázdná. Nebylo to nic divného, protože se k našemu seznamování přidalo hned několik dalších pracujících, kteří se po dovolené vraceli do začouzených fabrik Niklu. Niklovou rudu bylo třeba ovšem nejdřív objevit a právě to se podařilo Francouzům a Kanaďanům ještě před revolucí. Vystavěli pak v nádherné, ale velice zranitelné tundře hutní provozy. Ty se pak velice hodily Rusům v překotném období intervence, občanské války, revoluce, gulagů a další Velké války, budování komunismu a nakonec pěrestrojky. Hutě se hodí samozřejmě i dnes, v době přechodu ke kapitalismu, protože za kapitalismu vznikly. A ekonomicko-politický koloběh se tak uzavírá. Žádná věda, hutě se budou hodit vždycky.

Mezitím se Vasja, jehož jméno jsme se při butylce dověděli, bystře vypravil směrem k lokomotivě pro dalšího Stroganova. Byli jsme sotva ve třetině cesty a Mluvčí jako první postřehla, jaké nebezpečí nám hrozí. Sobecky prohlásila, že pít nebude, a to ani trošku. Svoje rozhodnutí zdůvodnila naprosto nesmyslným tvrzením, že i po nepatrném přípitku začne být strašlivě agresivní a nebezpečná. Protože jsme ji obvykle neslyšeli ani zvýšit hlas, bylo nám jasné, že nás v tom seznamování chce zbaběle nechat samotné.

Když se Vasja dokymácel k lokomotivě pro třetího Stroganova, bylo už na jakákoliv předsevzetí pozdě. Tak se stalo, že jsme se sice s našimi spolucestujícími seznámili, a to dokonce několikrát, ale nedověděli jsme se vůbec nic rozumného. Neviděli jsme ani odbočku železnice do ruské Pečengy, před válkou finského Petsama, kde padlo na 12 000 rakouských a německých horských myslivců. Minuli jsme málem i město Zapoljarnyj na norské hranici, ale podařilo se nám přece jen v Niklu vystoupit. Nebyl to žádný mimořádný úspěch, protože tam vlak končí a musí tam vystoupit každý. Ve strašlivě beznadějné šedi nebylo ani památky po niklovém lesku a ani jezero Kuets-jervi na samém okraji toho děsivého lidského díla nezmírnilo smutek nad zcela mrtvou krajinou. Černá struska chroupala pod pohorkami a naložený bicykl nešlo prachem ani protlačit. Naši noví kamarádi kamsi zmizeli jako pára, přes všechna pozvání, nabídky k přespání a dokonce slib, že nás na norskou hranici doprovodí. Ztratili se kdesi ve změti kouřících komínů a v mlžném oparu chemických pachů.

Dotlačili jsme bagáží ověšené bicykly kus za město k jezeru Salmijarvi, mátožně vztyčili stan, vytloukli pár neopatrných komárů a přečkali krátkou a prosvětlenou noc.

Hraniční problémy

Hned po ranním startu se motal na krajnici úzké silničky s někdejším asfaltovým povrchem ošuntělý dědek v děravé čepici a nevzhledným vakem přes rameno. Vzpomněl jsem si na drobný dárek z vlaku, totiž krabičku cigaret značky Bělomorka. Kdo s ní nepřišel do styku, měl by vědět, že krabička z tvrdého kartonu nezvyklého tvaru a rozměrů se v ničem nepodobá obvyklým tabákovým výrobkům. Designu dominuje v modré barvě neumělý obrys lodi, symbol Bělomorského kanálu. A odtud také název. Vlastní cigarety obsahují asi jednu třetinu své délky tabák, zbylé dvě třetiny jsou dutinka. Účelem této konstrukce je možnost kouřit Bělomorku bez sundání palčáků i v padesátistupňovém mrazu. Nikdo neměl odvahu cigarety vyzkoušet a krabičku jako takovou jsem nabídl právě tomuto osamocenému člověku, abych mu udělal kousek radosti. Ačkoliv držel mezi řídkými zažloutlými zuby cigaretu, tedy kuřák, Bělomorky znechuceně odmítl. Jeho čin byl pro nás překvapivý a nevysvětlitelný. Za účelem objasnění jsme se pokusili krabičku nabídnout v Rusku ještě několikrát, ale světe, div se, uplatnili jsme ji až na norské straně. Docela s nadšením ji přijal levicově smýšlející Nor na lavičce v parku v Kirkenes.

A tak jsme se výjimečně shodli na známé moudrosti, že o překvapení nebývá nikdy nouze.

„Jedna z nejhorších lidských vlastností je schematismus, ideologismus a bezmyšlenkovité omílání čehokoliv,“ vyvodil ze situace Jegor a hned se pokusil o politickou agitaci.

U nás si lidi pamatují jen to, že nás Rusi osvobodili podruhé, tedy v osmašedesátém. Osvobození nic moc. Postupem času, televizí, filmem a všelijakým jiným působením si už mládež málem myslí, že poprvé, tedy od Němců, nás osvobodili jen Američani a na Rusy zbylo jen to nechvalné osvobození druhé.

„Ale to si Rusi zavinili sami,“ dráždil jsem Jegora. „Měli to nechat jen při tom prvním.“

Nory osvobodili tady na severu jen jednou a mají to u nich dodneška dobrý. V Kirkenes sídlilo 100 000 Němců a bylo snad nejbombardovanějším městem za druhé války. Lidi přežívali a umírali v zemljankách hladem a tyfem. Měli jediné štěstí, že město a okolí bylo celé poddolované a bylo se kam schovat. Fronta se prolomila v poslední vteřině a ti Norové, kteří ještě úplně neumřeli, dostali od Rusů chleba, léky a injekce. Na to se nezapomíná, k čertu s ideologií.

„Dědina Mirnyj a nalevo i napravo zase další jervi. Za chvilku dojedeme ke kostelíku Boris Gleb,“ připomněl jsem realitu.

„Že ty si myslíš, že kostel tady zakládal věrozvěst Boris Gleb, ale tak to nebylo,“ připomněla Mluvčí. Boris a Gleb byli dva svatí muži, kteří původně svatí nebyli, zato ale důležití vyslanci, jejichž úkolem bylo dát okolí najevo, že tady, kousek od moře a kousek od Normanů, mají Rusové svoje výsostné území. A tak to zůstalo tisíc let.

Takové jednání bylo v té době běžné. A často dokonce ještě mnohem horší. Pod rouškou šíření křesťanství a s tím souvisejícím budováním klášterů, kostelů, kapliček a jiných svatostánků získávali nová území někdy ozbrojení bandité a někdy i armády. Takový kozácký ataman Jermak s pár stovkami dobrodruhů, organizovanými polovojensko, pololupičsky, se nakonec vymknul carovi z rukou natolik, že se po získání části Sibiře rozhodl kdesi ve stepích za Uralem vládnout samostatně. Úkol, který dostal, totiž podrobit pro Rusko získaná území, rozšířit křesťanství a zajistit vybírání jasaku ve formě kůží, sice splnil, ale do Moskvy žádné daně neodváděl.

Mluvčí si pochvalovala, že takové podivné móresy jsou naštěstí už dávno pryč, ale Jegor jí to hned vyvrátil tvrzením, že je to pořád stejné a uvidíme, jak dopadne novodobé dělení nafty, plynu, vody a jiných lákadel ve vysoké Arktidě, když už pár let tam pod ledem šmejdí s ponorkami a vyznačují svoje území Dánové, Kanaďané, Norové, Rusové a kdoví kdo ještě.

Nakonec jsme tento fakt museli uznat a připustit, že je to přece jen spravedlivější než ve středověku už jenom proto, že se bojuje o naprosto geograficky jasně určená území. Tehdy se handrkovali, a samozřejmě nejen v Rusku, o území, o jejichž poloze a rozloze se pořádně nevědělo, a někdy dík nedokonalým mapám dokonce i o území, která vůbec neexistovala.

Při teoretických úvahách jsme konečně došlapali ke strohé a chatrné budově, zato ale s masivní závorou uzavírající silnici. Pohraniční voják nám přikázal sestoupit s kol a podrobit se hraniční kontrole, ačkoliv k hranici bylo ještě dobrých třicet kilometrů. Protože jsme byli jedinými zájemci o její zdolání, pohraničníci se nám poctivě věnovali.

Nemohli jsme si sice stěžovat na špatné zacházení, ale pokračovat dál na kole nám bylo jednoznačně zakázáno. Připadalo nám to absurdní, jako víc věcí v této veliké zemi, ale nedalo se nic dělat. Na druhé straně jsme věděli, že všechno dobře dopadne, protože to ani jinak dopadnout nemůže. A bylo téměř jisté, že si nás tam napořád nenechají.

Druhý den už bylo jasno. Přes norskou hranici jedině motorovým vozidlem. Úpěli jsme nad takovým rozhodnutím a zbytečně pátrali nad důvodem této nehorázné hlouposti.

Jegor, mezitím co jsme vzrušeně nadávali, komunikoval s pohraničníky a neopomněl, samozřejmě bez úspěchu, nabídnout Bělomorky. Svým přátelským, i když hraným přístupem k orgánům se mu podařilo získat důležité strategické informace. Pravidelná autobusová linka tudy sice nejezdí, ale mohou nám zavolat do Niklu a objednat mikrobus, který nás na hraniční přechod dopraví. Částka, samozřejmě v dolarech, byla pro nás ale nezaplatitelná.

Z dřívějších informací, plynoucích z úst daleko zkušenějších, plynula jasná rada. Sedět a čekat.

Druhý den už nás měli pohraničníci dost a iniciativně mikrobus sami zajistili. Byl dost velký, abychom tam naskládali i kola a bagáž, a za necelou hodinu nás vítala celnice v Kirkenes. Šofér požadoval oproti původním dvěma tisícům dolarů sotva dvě stovky rublů, a tak jsme si ověřili, jak vědecky tady funguje tržní mechanismus a jak účinně pomůže cestujícímu člověku znalost vrtkavosti ruské duše.

Jaké to mají v Kirkenes?

Na ruské celnici to nebrali kdovíjak vážně, možná proto, že jsme už prošli několika přísnými předhraničními kontrolami. Stometrovým pásmem nikoho jsme už mohli na norskou celnici projet zase na kolech. Král Olaf žije až v Oslu a z královského paláce je sem daleko. Pohraničníkům nechal postavit jen úsporný dřevěný domek, jakých je všude na severu bezpočet.

Mladý pohraničník se podivil nad naší národností a žádnou kontrolní snahu nevyvíjel. Snažili jsme se vnutit mu k pasu ještě potvrzení o průjezdu, které nám na obyčejném kusu papíru vystavili Rusové. Podle jeho názoru jsme už ale byli dost prokontrolovaní. V tomto směru je prý na ruskou pohraniční policii stoprocentní spoleh a Norové tak ušetří na hlídání společných hranic spoustu peněz.

„Takže jsme v Norsku,“ řekl smutně Jegor „a neviděli jsme ani kostelík Boris Gleb, ani hraniční řeku Jakobselv.“

„Abys nic neviděl, proto se musí jet tím autem,“ vysvětlovala mu poněkud jízlivě Mluvčí.

„Jsem zvědav na našeho prvního Vikinga,“ prohlásil jsem zasněně, ale dostalo se mi informace, že v těchto končinách žádní Vikingové nikdy nebyli. Z Norska a Dánska se jejich drakary pokoušely o britské ostrovy, Faerské ostrovy a Island. Švédští Vikingové sice do Ruska častokrát zamířili, ale jejich cílem byl bohatý Novgorod, případně vodní cesty po mohutných řekách až do Cařihradu.

V Kirkenes se zase potkáváme s mořem a se spoustou fjordů a fjordíků, které ale stejně všechny poslušně končí ve Varangerfjordu. Poloostrov nese také jméno Varanger. Stačilo by prokopat desetikilometrový kanál a z poloostrova o délce pobřežní linie 500 kilometrů by byl rázem ostrov. Takové mě pojaly budovatelské myšlenky, naštěstí jen akademické.

„Na co by jim to ale bylo,“ vyvracel ideu Jegor. „Pak by zase museli budovat mosty, aby se na ostrov dostali.“ Takových případů je milion, bránil jsem vznik ostrova a jako příklad jsem uvedl ostrov Lefkádu v Jónském moři. Tam kopali průliv anebo ho zaváželi pořád dokola, jak bylo právě politicky a vojensky zapotřebí. Zato Švédové spojili ostrov Öland s pevninou navždy mostem, což se naopak po marných pokusech nikdy nepovedlo provést se Sachalinem.

Norská tundra je úplně stejná jako ta ruská a komáři, zdá se, mají chutě i způsob chování rovněž stejný. Zato nejzápadnější tajga, která dosahuje právě do těchto zeměpisných délek, je sice také tajgou, ale ve srovnání s nekonečnými rozlohami ruských severských pralesů je národní park Pasvik něco podobného jako Boubínský prales nebo prales pod Žákovou horou. Na pár metrech nás překvapila nečekaná proměna. Najednou jsme se po mnoha dnech ocitli v lese a jednotvárná tundra zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Takže to je ten Pasvik v bažinaté a jezernaté krajině kolem sta metrů nad mořem, Pasvik s borovicovými lesy se soby, losy, medvědy, rosomáky a vlky? Pro norského zvědavce z Osla má jejich nejsevernější park punc divočiny, nedostupnosti a velké vzdálenosti. To všechno je pravda, ale pro nás, turisty přijíždějící z Ruska, nestojí takový kapesní parčík o rozloze 6 kilometrů čtverečních ani za zastavení.

„Když se budeme rouhat, jistě se nám to brzy ve zlém vrátí,“ napomenula nás Mluvčí za odsouzení Pasviku. Obloha se kompletně zatáhla v ocelovou šeď, v těchto zeměpisných šířkách docela běžný úkaz. Tedy pokud máte střechu nad hlavou. A my ji měli zatím v ruksaku.

„To stihnem,“ povzbuzoval Jegor, a protože stan nenesl, stačil oběhnout nejbližší okolí. Našel skvělé místo k přespání, tedy vzhledem k tomu, že jsme byli ve městě. Sice ve městě pohraničním, kde se jako v každém pohraničí sem tam objeví zbořenisko, kus úhoru a spadlý plot. Zvolili jsme docela zachovalý opuštěný sokl, na kterém kdysi stál klasický dřevěný domek. Ještě po něm zbyla zachovalá prkenná podlaha. Kolem čisto, žádné haraburdí a za chvilku jsme měli i my střechu nad hlavou. Bohužel se voda z celonočního přívalu neměla kam vsáknout, a tak jsme jen přemýšleli, jak před stoupající hladinou uchovat aspoň pas a peněženku. Utéct nebylo kam, a protože ani ráno déšť neustával, každý se věnoval svým myšlenkám. Stejně všechny splynuly v jedinou: kde to všechno usušíme. Taková situace jen potvrdila známou moudrost, totiž že nejhorší stříška je lepší než nejlepší stan, a byla povýšena na zákon. Jegor šel až tak daleko, že stan už nechtěl ani vidět a doporučoval nechat ho navždy stát tam, kde stojí.

I malebné pohraniční městečko spí dlouho a vyrazit někam do civilizace nemělo smysl. Tak nejdřív v deset, odhadovala Mluvčí a věděli jsme, že má na mysli místní knihovnu.

V knihovně je vždycky příjemně a knihovníci bývají vzdělaní a ochotní lidé. V češtině sice žádnou literaturu nenabídli, ale zajímavých děl o zemi laponské měli přeplněné regály.

„Ještě že tady mají i plno obrázkových knížek,“ nezapomněla nás povzbudit Mluvčí a bylo zřejmé, že mizerná nálada se zlepšuje.

Protože pršelo jen slabě a ani protivítr nebyl nepřekonatelný, pedály uvedly bicykly do líného pohybu západním směrem k řece Neiden. Finové té stejné řece říkají Näätämöjoki, čert aby je vzal.

Voda je peřejnatá a docela spěchá, kam jinam než do Varangerfjordu. Pamětlivi poučení z minulé noci, že nejbídnější stříška je lepší, než nejlepší stan, našli jsme právě takovou a kousek od ní dokonce ohrádku s několika domestifikovanými soby. Patřili k místnímu výzkumnému ústavu, který se zabýval dojivostí sobích samic a tučností sobího mléka. Soby zkoumali dva vzdělaní Laponci a my měli konečně vytouženou příležitost prozkoumat naopak právě je. Po prvé a asi naposled v životě jsme přímo z úst laponských výzkumníků poslouchali odbornou přednášku o vynikajících vlastnostech sobího mléka, a protože nám během mléčného výkladu bohatě servírovali šestkrát destilovanou finskou vodku, nic z dlouhé a určitě zajímavé přednášky jsme si nezapsali ani nezapamatovali.

Pobřežím Barentsova moře

Sobí mléko chutná mastně, a není divu. Obsahuje šestkrát víc tuku než kravské a dojedeme na ně určitě daleko, nejmíň do městečka Varangerbotn v nejzazším místě všudypřítomného Varangerfjordu. Směr naší cesty se rázem otáčí ze západního na východní, ale se směrem jízdy se otáčí i vítr, takže jedeme zase proti němu. Žádná novinka ve světě cyklistiky. Potměšilý zákon neplatí jenom doma, ale i tady, kdesi mezi tajgou a tundrou. Úžasné zjištění. A s ním hned druhé. Zleva se ke fjordu se svoji troškou vody připojí říčka Jakobselva a jako mávnutím kouzelného proutku rázem končí na jejím východním břehu zakrslý lesík, poslední vrba a pak už jen drny a kamení, které nás budou doprovázet až do nejvýchodnějšího bodu naší cesty, do města Vardö. Proti větru musíme ale nejdřív ušlapat dobrou stovku kilometrů.

Po nádherné asfaltové silnici, bez jediné nerovnosti, se suneme desetikilometrovou rychlostí. O nějakém dalším dopravním prostředku není ani řeči. Určitě nejširší, nejdelší a také nejdražší cyklostezka na světě. Nevím, jestli to tak její investoři a projektanti mysleli, ale rozhodně si na ně nebudeme za tento čin nikde stěžovat.

Mlha zhoustla a sotva je vidět bílá krajnice. Sem se asi nikdy moc turistů nepohrne, i když na světě je čím dál víc podivínů. Jeden z nich se nečekaně vyloupl z mlhy a proti všem povídačkám o studených severských čumácích doporučuje, abychom ho navštívili v jeho dřevěné chaloupce pár metrů od silnice. Říká si Frank a je porybným. Spíš než rybářské lístky kontroluje samotné ryby a je tak vlastně jakýmsi předsunutým a terénním vědeckým pracovníkem. Když skončil prohlídku zdravotního stavu ulovených ryb a provedl patřičný zápis, změnil se bystře v kuchaře. A přestože norská kuchyně není kdovíjak světově proslulá, rozhodl se bojovat za její uznání. Sklenicí zavařené morožky na rozloučenou uzavřel pak svoje dobrovolné hostitelské snažení v podobě vařené ryby a zůstal zase sám se svými starostmi. Mluvčí vyslovila domněnku, že nás ulovil jen proto, že mu je samotnému smutno, a kdoví, za jak dlouho se zase s někým potká. V žádném případě nikoho z nás neuchvátila touha zahrát si tady na porybného, i když často člověk vyslovuje nářky nad nesnesitelným přelidněním, ztrátou soukromí, hlukem, zápachem a kdo ví čím podivujícím z civilizace.

Město Vadsö možná vypadá jako všechna norská města, ale ve skutečnosti je to jen zdání. Hned na okraji prodávají Škodovky, ale nedověděli jsme se, jak jdou kšefty. Nejspíš je to obchodní tajemství. Pravdou je, že za dobu, než nám uvařili kávu, se žádný zákazník neobjevil. Kromě Škodovek mají ve Vadsö ještě docela zachovalou opěrnou konstrukci pro vzducholodě, které odtud startovaly k severnímu pólu v letech 1922 a 1924. Historie odvážných letů je obecně známá a budeme jen konstatovat, že žádná vzducholoď pólu nedosáhla. Město si neúspěch vynahradilo alespoň jako význačný triangulační bod, i když nám zůstane v paměti pro svůj obrovský stan na hlavním náměstí, připravený pro jakési velké politické shromáždění. Když nám zodpovědní funkcionáři nabídli vzhledem k vytrvalému dešti ve stanu nocleh, Jegor tvrdil, že se určitě jedná o akci levicovou, zatímco já jsem byl přesvědčen, že shromáždění pořádá pravice. Protože pršelo opravdu silně, připadalo nám riskantní se příliš zbytečně vyptávat. Politici bývají nevyzpytatelní. Proudy vody, stékající po stanové celtě, mizely v místní kanalizaci.

Pár dní beznadějného ploužení v mlze, větru a dešti zanechává šrámy na těle i na duši. A co teprve bicykly, které mají přece taky kostru. A duše mají dokonce dvě. Řetězy nepříjemně chrčí při průchodu kladkami, pedály vržou a Mluvčí začíná zlobit střed. Soustavný vodopád shora ve spolupráci s mohutnými kapkami, které se pokouší po odrazu z asfaltu vytvořit výškový rekord, propláchnou dokonale všechna zákoutí jinak dokonalého stroje. Po levé ruce drny a kamení, po pravé šedivá rozhoupaná hladina s bílými hřebeny. Jak jsme mohli na takovou vodu kdysi spouštět kajaky? Robustní koně s dlouhou hřívou se v pohodě pasou na promočené louce a nezdá se, že by jim vadilo něco z toho, co vadí nám. Mluvčí napadlo, jestli není úspornější a rychlejší osedlat namísto bicyklu koně. Byla to samozřejmě jen akademická otázka, protože kůň je ještě mnohem složitější a zranitelnější než kolo.

Všichni se s určitostí shodli na tom, že šlapat v dešti proti silnému větru a nic nevidět je vlastně hloupost. Toto zjištění ale nemělo na nic vliv a nebylo nám nic platné.

Za těchto zasmušilých myšlenek se nám podařilo doplížit do Kibergu, malé osady s přístavem, kde bychom snad mohli přečkat noc. V Kibergu nebyl ale žádný kemp ani noclehárna. Dokonce ani žádnou nezkolaudovanou novostavbu tam neměli a naší jedinou nadějí zůstal přístav.

Byl tak malý, že u mola kotvila jediná rybářská loď, jejíž osazenstvo se právě chystalo k odchodu do suchých domovů. Ustrnuli se nad naším bídným postavením a nabídli opravdové postele v podpalubí. Co na tom, že jejich konstrukce byly úsporné, jak už to na lodích bývá. A taky že deky, přikrývky a polštáře nejen že nezářily čistotou a byly bez ladu a skladu poházeny tak, jak to dokážou jen chlapi. Tato zákoutí dozajista nikdy nespatřilo ženské oko, co svět světem stojí. Podobné myšlenky probíhaly našimi hlavami, ale nahlas nepadlo jediné kritické slovo. Ještě ke všemu začala chvíli po usnutí houkat na palubě siréna a odkudsi protivně blikalo oranžové světlo.

Tento akusticko-optický rej trval asi deset minut a přestal znenadání, stejně jako začal. Bohužel se jev opakoval po každé hodině a nikomu se nepodařilo poplašné zařízení vypnout. Nabízel jsem sice v rozčilení totální destrukci onoho jevu, ale nikdo se mnou nesouhlasil.

Mnoho jsme se nevyspali, ale aspoň nám zase jednou po dlouhé době nepršelo v noci za krk.

Ráno ale pršelo dál a paluba, promaštěná krví a rybím tukem, klouzala jako ďas. Mastné zábradlí sotva může být oporou a byly jsme rádi, že konečně stojíme bez úrazu na pevné zemi. Kola zůstala přes noc opřená o lodní schůdky. Pochopitelně je večer nikdo nezamknul, protože to nikoho ani nenapadlo. Kdo by měl zájem v takovém psím počasí cestovat na jízdním kole. Koneckonců se tady stejně nekrade, a to ani za podstatně lepšího počasí.

Protože Kiberg bylo původně město finských přistěhovalců, možná i naši zachránci byli tak trošku Finové.

„Možná to byli dokonce komunisté,“ oznámil Jegor. Když i do Kibergu přišla ve třicátých letech krize, dali se všichni ke komunistům. Kiberg si dokonce vysloužil název „Malá Moskva“ a na začátku mnohé rodiny uprchly do Svazu a chlapi nastoupili do Rudé armády.

Na radnici visí pod stékajícími kapkami úřední vyhláška. V zastupitelstvu mají 10 socialistů, 2 levé socialisty, 6 pravičáků a jednoho křesťana. Bez rozdílu ke stranické příslušnosti všechny živí místní rybí továrna, kterou svými úlovky bezpochyby zásobují i naši známí rybáři, kteří se, pokud neloví, válí v těch ušmudlaných postelích. V takový okamžik už člověk začíná mít hrdý dojem, že alespoň lehce nakoukl do života nemluvných ramenatých borců od Varangerfjordu.

Poslední kilometry k nejsevernějšímu bodu naší cesty, městečku Vardö, mizí silnice v tunelu. V tunelu se ale s cyklisty nepočítá, je bídně osvětlen a nedisponuje žádným okrajovým pruhem. Navíc vede dost prudce z kopce, a jak jinak, zase prudce do kopce k ústí. Obrovskou výhodou je, že v tunelu neprší.

Přestože polotemná díra, spojující vlastně evropskou pevninu s ostrůvkem Vardö, je dlouhá pouhé tři kilometry, nemůžeme se zbavit dojmu, že na jeho výchozí straně prší míň. Mluvčí dokonce tvrdila, že je na druhé straně znatelně lepší počasí. Z tunelu se domorodci radují teprve od osmdesátých let minulého století. Předtím převážel ostrovany na pevninu trajekt.

„Nevím, proč se ti Norové tady tak trápí,“ podivil se Jegor. „Vítr často hodně přes stovku, topit se tady musí 365 dní v roce a mlhu mají skoro pořád.“

Položil jsem na druhou stranu vah nezapadající slunce od půlky května do konce července, ale musel jsem uznat, že stejně pro mlhu nebo mraky ti nešťastníci žádné slunce stejně neuvidí.

Vardö sice není žádné rajské místo na zeměkouli, ale také není jediné, odkud by bylo rozumné se rychle někam odstěhovat. Podobnou debatu jsem doma vedl s kyperským studentem, který nemohl našemu podnebí mírného pásma ani v nejmenším přijít na chuť a doporučoval přesídlení, podobně jako my severním Norům. Pokud lidé migrují, mají k tomu spoustu důvodů, ale počasí, pokud nemáme na mysli katastrofální proměny klimatu, stojí až někde na konci.

„V porovnání s jihem to v těchto šířkách nikdy za moc nestálo, a přece se osídlenci našli,“ mínil Jegor a tvrdil, že kolem roku 1300 už stál na pobřeží kostel, a dokonce pevnost Vardöhus, vybudovaná jako opěrný bod proti ruskému vlivu. Možná, že to byla zase ryba, postní jídlo katolické Evropy, která rozhodla o zdejší prosperitě. Ve středověku bydlelo ve Vardö neskutečných 6 000 obyvatel, i když pro přesnost musíme odečíst 80 žen, které upálili kvůli čarodějnictví.

V přístavu jsme viděli ruskou loď Vasilij. Byla trošku rezavá a vypadala unaveně. Přivezla ale ostrovanům ryby. Všechno se změnilo, hodně lidí po všelijakých krizích ostrov opustilo a jak je dnes zvykem, každé opravdové město má navázanou družbu s jiným opravdovým městem. V případě podchlazeného miniměstečka Vardö, které povstalo z trosek jako bájný Fénix, je jeho protějškem mnohem větší a slavnější Archangelsk.

Už zase pletou norští přístavní dělníci do svých hovorů ruská slova a jsou potěšeni, když jim bez problémů rozumíme. Zkoušení z ruských slovíček by snad mohlo být zábavou na hodiny.

Protože Vardö je jediné norské město v arktické klimatické zóně definované tak, že ani jeden měsíc v roce nepřesáhne průměrná denní teplota 10 stupňů, začínáme mít starosti, jak přečkat ve zdraví noc. Na přesun na větrné kamenité pobřeží nemá morálku nikdo z nás zvláště, když víme o existenci místního hotelu. Ne že bychom si snad zaplatili hotelové pokoje, protože taková možnost není ani teoretická. Statný černoch (kde se tady jen vzal?) nás uvádí do posilovny hluboko v podzemí hotelu. Mají tam sprchy, záchod i na severu notoricky známé termosky s kávou. Návštěvníci fitka už dávno vyměnili tvrdé žíněnky za domácí měkké postele, ale my ve fitku zůstáváme a nikdo z nás si tady na nic stěžovat určitě nebude.

Přesto mně vrtalo hlavou, kdo v hotelu vlastně spí, jak to přijde, že fitko je bezplatné, a proč nás tam nechali zadarmo cvičit, a dokonce i přespat. Navíc jsme se dověděli, že nejsme prvními šťastnými návštěvníky toho vlídného, leč neekonomického monstra. Mně se pořád nedařilo vymyslet, jak to tak může fungovat. Spokojil jsem se s vysvětlením, že obyvatelé jsou asi dobří lidé, ale špatní obchodníci. Proto tady mají pořád nějakou krizi, špatně osvětlený tunel, jediný živý strom na náměstí, který ještě ke všemu přikrývají obyčejným igelitem, a Rusové jim sem musí vozit na lodi Vasil ryby.

Možná domorodcům za to, že drží vartu (Vardö znamená opravdu varta) pro norské království na takové nehostinné výspě, král z vděčnosti nějakou tu korunu přisype. Králové moc dobře ví, že nechat neosídlené pohraničí je taktickou chybou. Sousedé obvykle reagují bystře.

Finsko je hned vedle

Ráno Mluvčí oznámila, že mlha zmizela, ale vítr zůstal. Naštěstí. Fouká totiž stále stejným směrem a pro nás to znamená, že zpátky pojedeme po větru. Ani se nám nechce brzdit u porybného Franka, ale pečenou rybu nemůžeme odmítnout už jenom proto, že jinou nám sotva kdo zdarma připraví. Frank vypadal stejně jako před týdnem a naše proroctví, že v té samotě musí každou chvilku zblbnout a zešílet, se zatím nevyplnilo.

„Však na to má ještě dost času,“ řekl jízlivě Jegor a nikdo nevěděl, proč tak škaredá předpověď, když byl k nám Frank tak milý a štědrý.

V městečku Tana Bru vystavěli Norové most přes řeku Tana, která ale není žádnou řekou, ale normální mořskou zátokou o několikakilometrové šířce. Rozlítostnil jsem se nad tou krásnou a romantickou vodní hladinou. A ještě víc nad tím, že nemáme kajaky, abychom mohli zátokou Tana doplout až do fjordu Tana a posléze pak na Nordkinn, k nejsevernějšímu bodu samotné Evropy. Mluvčí moji lítost nesdílela a těšila se naopak, jak nás vítr požene zadarmo dál k jihu do země tisíců jezer, do země finské, jejíž obyvatelé si říkají Suomi, lidé z bažin. A spíš jim tak říkali ti ostatní.

Těšila se ale předčasně. V Tana bru nás v nejhlubším spánku pod širákem navštívila skupina norských výrostků, kteří byli zřetelně pod vlivem alkoholu. Nebyli vpravdě dvakrát nebezpeční, ale příšerně protivní nejen svým hulákáním, ale především pokusy o sblížení a navázání přátelství. Navíc mačkal každý z nich v pěsti obrovský hamburger, ze kterého kapaly všechny ty hořčice, kečupy, mastnoty a rajčata přímo na naše hlavy, na spacáky a na ostatní majetek. S opilcem se člověk nedomluví v žádné zemi na světě. Nakonec odtáhli samovolně bez našeho přičinění.

Do Utsjoki ukazovaly tabule 75 kilometrů, a protože vítr neustával, věděli jsme, že tam do večera budeme. Cesta poctivě sleduje řeku Tana, která je hranicí mezi Norskem a Finskem. Na norské straně mají vegetaci až k vodě, zatím co Finové se tady musí spokojit s holou tundrou.

Finům ani Laponcům nepřineslo poválečné uspořádání hranic žádné úspěchy. Finsko ztratilo přístup k moři a koridor k poloostrovu Rybačij připadl Rusku. Z městečka Petsamo se stala Pečenga a do budoucna to nevypadá na nějaké změny.

„Neměli si začínat,“ řekl k tomu Jegor „a neměli se tak tulit k Němcům.“

„Mají pech, že jsou sousedy velmoci,“ podotkl jsem.

V srdci Laponska, u jezera Inari v osadě stejného jména, už jsme třpytivé vodní hladině nedokázali odolat a v obchůdku se sportovními potřebami jsme si vypůjčili kajak. Z ekonomických důvodů pouze jeden, s myšlenkou doplout na střídačku k posvátnému ostrůvku Ukonkivi.

Aby se zbývající dva zatím nenudili, pokoušeli se komunikovat se starší tělnatou blondýnou v knihovně. Dověděli se, kolik tisíc let už tady žijí Laponci, kolik mají sobů a jak hluboké je jezero. Ani nejvyšší zimní a letní teploty jim nezůstaly utajeny. A naopak poučili zvídavou dámu o počtu obyvatel naší vlasti, o naší měně a také o tom, kolik máme dětí a vnuků.

Protože posvátný ostrov nebyl zas tak blízko a hodinová cena kajaku naopak vysoká, nic z Ukonkivi jsme osobně neviděli a spokojili se jen s malou projížďkou. S jistotou ale můžeme sdělit, že s levým pádlem, tedy s pádlem, které má obrácené listy, než jsme zvyklí, je to tak na utopení. Nic jiného ale v půjčovně neměli.

Statistiky se chlubí, že sever Evropy žije z turistického ruchu. My jsme zatím žádného turistu neviděli, tedy kromě sólocyklisty Davida nebo možná Stenleyho z Kanady. Tvrdil, že to tady vypadá jako u nich. A když jsme se podivili, proč sem tedy tak daleko jezdil, řekl, že chtěl vidět staré kresby a runové kameny. Sám se tomu svému nápadu pak strašně a hlasitě smál. A vzápětí se smál i nám, i když my jsme sem kvůli runovým kamenům nepřijeli.

„Američani a možná i Kanaďani se pořád tak hloupě smějou a ani sami neví proč,“ řekl Jegor a tvrdil, že se jim proto musí v kině spouštět z playbacku smích, aby se mohli přidat a smát se organizovaně. Nevím, co se mu na Kanaďanovi nelíbilo, ale dost možná mu záviděl, že neveze na kole žádnou bagáž a svoje ekonomické potřeby řeší plastovou kartičkou.

Po Inari bude Imandra, předpovídal Jegor, ale žádná Imandra nenásledovala, protože Imandra je v Rusku. Ve skutečnosti následovalo Ivalo. Mestečko, kde se kolem dokola většinu roku jen trenuje a závodí na běžkách. Je to už poslední finská dědina před ruskou hranicí.

Ve sportovním areálu stojí plno otevřených chatek a počítá se s tím, že je využijí také nepočetní letní návštěvníci. Jinak je tomu v době, kdy slunce odejde na několikaměsíční prázdniny a kdy do vyhřátých chatek se nastěhují vychrtlí čahouni s běžkami, kteří snad se startovními čísly chodí i do postele. Jegor teď rozložil po volných postelích několik storublových bankovek za účelem jejich vysušení. Na sušící se bankovky si vzpomněl až za hranicemi v ruské osadě Věrchnětulomskij u samoobsluhy.

Po zkušenosti, jak složitě takový přechod hranice probíhá, se ale rozhodl, že se do Ivala pro peníze nevrátí a rubly raději věnuje na podporu finského lyžování. Spát zdarma v posteli v chatce za vytrvalého deště vlastně nebyla ani tak drahá záležitost.

V samošce jsme koupili pytel rohlíků, protože večer byl jejich nákup po expiraci ekonomicky výhodný. Jegor naskládal rohlíky do modrého plastikového vědra, které se rozhodl za každou cenu dopravit domů, i když vědro, přivázané na bagáž zadního nosiče, bylo příčinou řady pádů při nastupování. Při přehazování nohy totiž Jegor skoro pravidelně na svoje netypické zavazadlo skoro vždycky zapomněl.

Stačila mně jen několikametrová odbočka ze silnice ve věci hygienické zastávky a na mechovém polštáři jsem nečekaně objevil dvě spící děvčata. Nebylo jim víc než šestnáct, ale podle jejich reakcí byly obě zdrogované. Nebylo to sice na umření, což jsme usoudili z toho, že se začaly malátně vztyčovat, ale nález nám dost vrtal hlavou. Jak se sem dostala a co míní podniknout dál, to se nám vyluštit nepodařilo. Jediným vysvětlením byl autostop nebo nějací špatní kamarádi, kteří je za trest vysadili.

Co s děvčaty v takové situaci udělat, okamžitě věděl Jegor a nabídl se i za mne, že holky povezeme na kole způsobem, jak se holky na kole vozí. Mluvčí byla z dopravy vyloučena pro naprostý nezájem a prorokovala, že stejně daleko nedojedeme.

Nedojeli jsme ale vůbec nikam, protože holky začaly být mátožné a všelijak sklouzávaly k zemi, a tak jsme je nakonec ponechali tam, kam sklouzly naposled s přesvědčením, že si je jejich majitel nakonec přece jen někdy vyzvedne.

Děvčata neprotestovala a rezignovaně usedla na nejbližší trs lišejníku. Nikdo nic neříkal, protože ani nebylo co, ani jsme se nijak neloučili, protože nebylo proč. Bez zvláštních výčitek, ale s poněkud podivným pocitem jsme tak ukončili jedno ze svých nejpodivnějších setkání v severské tundře.

Vpravo od silnice začíná Urho Kekonnen NP, rašeliniště, slatiny a nejvyšší kopec čtyři sta metrů. Kilometrová naučná stezka s tabulkami o břízách, vrbách, borovicích a sněžných sovách se nám zdála málo vzrušující, i když sám Urho Kekonnen byl postavou velmi zajímavou. Jako finskému prezidentovi mu po skončení funkčního období bylo opozicí vyčítáno, že byl ruským agentem. Nikdo mu ale nikdy nic nedokázal, takže to vlastně není pravda. Pravdou ale je, že Kekonnen byl v mládí rekordmanem Finska ve skoku vysokém, což neomylně dokazují historické tabulky.

Návrat do Ruska

Finové se v současné době Rusů dvakrát nebojí a je to vidět i z toho, že najednou jsme bez varování na finské hranici. Žádné tabule s upozorněním, žádná předsunutá stanoviště. Pokuřující mladíček ve slušivé uniformě se zajímá o věci výhradně turistické, kolik jsme ujeli kilometrů, jaké je u nás počasí a kolik stojí bicykl.

Jegor, vysloužilý atlet, se zajímal o ten Kekonenův rekord, o kterém neměl mladíček pochopitelně ani ponětí. Podivili jsme se nad podivným názvem hraničního přechodu – Raja Josephi. A právě to uměl vysvětlit pohraničník. V roce 1910, tedy ještě za knížectví, se na hranici přistěhoval se ženou mladý Joki Salilla a založil si tam farmu a choval stohlavá stáda sobů. Žil tam až do II. sv. války, kdy ho odtud přesídlili do větší vesnice ruští partyzáni. Byl tak legendární postavou, že mu v širokém okolí říkali Josef z hranice. Název přechodu zůstal dodnes.

Mluvčí si všimla na názvu Raja Josefi části Raja a vymyslela romantickou, leč nepotvrzenou podobnost s hraničním přechodem Rajka u Bratislavy, když už ti Maďaři a Finové jsou prokazatelní pokrevní bratři. Podáním ruky s finským strážcem hranic končíme svoje putování Finnmarkou a vstoupíme opět do Ruska, ačkoli borovice i bílé koberce jagelu vypadají tady i tam stejně.

„Bodejť by nevypadaly,“ vysmál se nám Jegor. Ještě dobrých pět kilometrů za strážním domkem je pořád ještě Finsko. A skutečně tomu tak tentokrát bylo. Teprve potom jakési dráty až k silnici, ale nevypadaly kdovíjak neprostupně. A možná tam byly už kvůli sobům a finským borůvkářům a houbařům. Třeba ovšem dodat, že kvůli houbařům to asi nebude, protože ve Finsku a vlastně v celé Skandinavii se houby skoro nesbírají.

Dokonce i celník se chytal za hlavu při pohledu na naše křemenáče v modrém kbelíku na Jegorově velocipedu a naznačoval, jak se nám bude hlava motat, jestli se rozhodneme hřiby konzumovat. Obecně tady platí přesvědčení, že houby jsou halucinogenní, a Finové mají dost důvodů si to za staletí soužití s Laponci a jejich šamany myslet. Jakmile se jakákoliv nálepka jednou uchytí, žádnou mocí ji nikdo nesundá. Na tom, jestli je, nebo není pravdivá, záleží pramálo.

Budova ruské celnice byla daleko větší a honosnější než finská. Také úředních osob se tam pohybovala celá řada. Připadalo nám zajímavé, že se na nás pokoušeli mluvit finsky a ruština jim moc nešla. Možná to dokonce ani nebyli žádní Rusové, ale teprve opravdová finská celnice, a ten mladíček byl jen předsunutým strážcem. Tato teorie se ale ukázala lichou.

Asi 500 m nás doprovázeli tři uniformovaní muži v osobním automobilu a předali nás u další budovy, aby se potom zase vrátili na svoje výchozí postavení.

V budově nám bylo oznámeno, pro zajímavost zase finsky, že dál nemůžeme, protože nemáme vstupní víza. Snažili jsme si ty nesrovnalosti srovnat a přesvědčit úředníky, že žádná víza do Ruska nepotřebujeme. Po opakovaných telefonických dotazech na vyšší místa byl náš tehdejší bezvízový styk s Ruskem potvrzen a bylo nám naznačeno, že můžeme pokračovat. Po několika metrech však zazněl povel STOP! Tentokrát udělali chybu pohraničníci, protož v tom vzrušení nám zapomněli dát do pasů razítko. Oddechli jsme si, ale předčasně, protože silnici před námi uzavírala známá červenobílá závora. Chtějí po nás znovu pasy. Prý vystaví kvitanciju. Tentokrát jsme u celníků. Současně dostáváme napohled málo důležitý, neprofesionálně působící kus čtverečkovaného papíru. Jsou na něm uvedeny tovární značky našich kol, jejich vybavení, barva a počet. Současně tam zaznamenali také přesný čas průjezdu.

U další závory, asi po pěti kilometrech, kde končí ostrá pohraniční zóna, nám údaje na papíře zkontrolovali a porovnali s realitou. Těžko bylo udržet vážnou tvář, když s uspokojením zjistili, že všechno je v pořádku, a dokonce že i kola mají stále stejnou barvu. Vážná potíž však vznikla po padesáti kilometrech, u poslední závory, kde jsme definitivně opouštěli pogranzon. Kola sice odpovídala údajům na papíře, nikoliv ovšem čas průjezdu, který se zdál pohraničníkům podezřele dlouhý. Není divu. Byli zvyklí na auta. A navíc jsme si nezáludně udělali po cestě ještě dvouhodinovou přestávku.

Říkal jsem si, že nic tak hloupého a nesmyslného snad nemůže ani nikdo vymyslet. Jiného názoru byl Jegor, který tvrdil, že jsme si všechno zavinili sami. Volíme prý nestandardní způsoby cestování a vytváříme tím zbytečné komplikace. Všechny celnice se kvůli našim podivným choutkám nebudou kdovíco nového učit. Kdybychom zůstali v Rusku, jak navrhoval, mohli jsme sobě i druhým mnohé ušetřit.

Času na přemýšlení bude dost, protože se pohodlně spustíme dolů podél finské řeky Litta, které Rusové říkají Lotta, a po dvou stech kilometrech dosáhneme Murmansku. Klesání ale proběhlo hned zpočátku a pak jsme se už jen ploužili zvlněnými úseky do první ruské osady Věrchnětulomskij. Prašná silnice nezlepšuje bídnou náladu. Statný domorodec středního věku by chtěl vědět, odkud jedeme, kolik kilometrů nám zbývá, kolik máme vnuků a jestli je u nás draho. Jegor se mu svěřil, že už by raději nikam nejel, a domorodec, který sám sebe v debatě prohlásil za inteligenta, se bystře vžil do role hostitele.

Nakonec se ukázalo, že to nebyl žádný domorodec, ale Valerij Aleksandrovič z Murmanska, který sem dojížděl na daču. Na místní poměry měl malou, útulnou chaloupku, stylově obloženou pečlivě narovnanými polínky. Stěny uvnitř byly polepené několika vrstvami novin, což jsme shledali účelným, levným a praktickým řešením. Uprostřed jediné místnosti trůnil mohutný poklop. Po jeho zvednutí sestoupil inteligent po příkrých schůdcích na samé dno, aby odtud vyzvedl láhev na uvítanou. Nebyla to kupodivu vodka, ale koňak. Už z toho se dalo poznat, že Valerij byl opravdu inteligent a nemusel nám to znovu a znovu opakovat. Také my jsme začali mít dojem, že začínáme být inteligentní. A po sestupu do sklepa pro další láhev jsme začali být o své inteligenci přesvědčeni.

S alkoholem jsme se nepotkali vlastně už tři týdny. Mluvčí se pitky pochopitelně nezúčastnila, ale se svojí fintou o své agresivitě pod vlivem alkoholu ve Věrchnětulomskom neuspěla a musela použít náhradní řešení: žvásty o nemocných játrech, kterým inteligent uvěřil. Ta poslední láhev, tentokrát na rozloučenou, už neměla být a jízda k místní samoobsluze za mnoho nestála. Protože obchod byl široko daleko jediným, měl otevřeno kruglosutočno, a protože už zase pršelo, zůstali jsme po celou bledou noc pod stříškou u vchodu.

Ráno jsme si koupili jen kousek sýra, mléko a pár rohlíků. Všichni jsme si přáli kyselou okurku, ale protože Jegor věnoval všechny ruble na rozvoj finského lyžování, zůstalo jen u přání. Nakonec nám celou sklenici okurek zakoupila místní tetka, se kterou zavedla Mluvčí intimní rozhovor o chorobách.

Jak ubývalo kilometrů do Murmanska, ubývalo i času vymezeného pro naše poznání nejsevernějšího severu Evropy, ubývalo i rublíků, a řekněme si upřímně, ubývalo i morální síly ke kočovnickému životu mezi prachem, komáry a vesnickými psy. Přešla nás chuť odpovídat na pořád stejné otázky i na přihlouplé jednání s úředními orgány. Také poházené parohy, sobí lejna, bílé houpavé koberce jagelu a červenomodří Laponci s jejich směšně špičatými botami a čepicemi nám začínali být ukradení. Říká se tomu odborně ztráta motivace. Dokonce i Jegorovi se zdálo, že už jsme viděli všechno a že nastal čas začít bojovat s domorodci o místo ve vagonu. Ještě ke všemu nám vyčetl, že jsme přece jen měli raději zůstat v Rusku, třeba na Lovozerských tundrách, a vykašlat se na chladné severogermánské a ugrofinské obyvatelstvo, kterému stejně nic nerozumíme. Mluvčí nesouhlasila a moje hlava byla po včerejším seznamování a následné loučení s inteligentem sotva něčeho schopna, a tak jsem se k nikomu nepřidal, a k žádnému vyostření neplodné debaty proto nedošlo.

Všechny síly jsme napnuli proti bojovné skupině cestujících, kteří se s podobně neskladnými zavazadly, jako byly ty naše, pokoušeli proniknout do útrob vagonů, které nám měly být domovem po několik příštích dnů. Všichni ti bojovníci mají sice jízdenku s místenkou a všichni se nakonec do vagonu nějak dostanou. Všichni to samozřejmě také ví, ale přesto se zdá být boj nevyhnutelný. Tím, že jsme se ho s největším nasazením rovněž zúčastnili, dokázali jsme sobě a hlavně ostatním, že už jsme také tak trošku Murmani a že kus ruské krve z dávných dob v nás přece jen zůstalo.

4. ČUKOTKA S KAJAKEM

Čukotka je od nás tak daleko, že se nám určitě nemůže v ničem podobat. Už to je dobrý důvod podívat se na kopce, na kterých leží sníh i v létě, na řeky plné lososů a na tundru, po které pobíhají sobí stáda. Jezera tam ani pořádně v krátkém létě nerozmrzají, protože jim to nestojí za to. Vypravit se na Čukotce kterýmkoliv směrem znamená stejně dojít skoro pokaždé k nějakému moři, ale vždycky studenému. Co se dá také čekat od Severního ledového oceánu? Země je promrzlá stovky metrů hluboko a snad jen přírodní horké prameny potěší chladnoucí tělo alespoň na chvíli teplým pohlazením. Ledního medvěda zrovna potkat nemusíme, i když na nedalekém Wrangelově ostrově se prý kloužou po svazích hor a dovádí jako malé děti. Pokud to ovšem není čukotská latina.

Od setkání s domorodci by si člověk neměl příliš slibovat, protože je jich strašně málo. V zemi velikosti půl Evropy jich žije nějakých 50 000, stejně jsou natlačeni v několika přímořských aglomeracích. Dnes se Čukčové chlubí, že mají sedm měst, ale i přesto zahlédne sem tam někdo v nekonečné tundře Mirygdyho. Takové byly naše představy o poloostrově, od kterého všechno na západ nazývají místní obyvatelé matěrikem.

„Do takových podmínek musíme vyrazit bez váhání, než bude pro nás pozdě,“ mínil kamarád Jegor v kiosku u loděnice a tvrdil, že každým dnem civilizace postupuje mílovými kroky.

O mostu nebo tunelu přes Beringovu úžinu do Ameriky už padly první nesmělé zmínky. Také tunely pod Mt. Blankem a průlivem La Manch začaly podobně nesměle.

„Doufám, že s sebou nebudeme brát kajaky,“ děsil se preventivně Oskar a dodal, že už není to, co býval. V Rusku je s ním vždycky dobrá zábava, protože z nějakých důvodů nemá Rusy, Rusko ani trošku rád a patří tak k té části občanů naší republiky, pro které je Rusko říší odvěkého zla. Jegor naopak ze své náklonnosti k východním slovanským bratřím dokonce získal i svoji přezdívku.

„Ještě před pár lety tě přece pádlování bavilo,“ snažil jsem se Oskara povzbudit a současně ztlumit jeho východní fobie.

„Kdyby se pořádala o mistrovství vaší ulice ve vodní turistice, nebyl bys bez šance,“ dodal jízlivě Jegor.

Oskar ale nebyl sám, kdo o sobě pochyboval, a přidal jsem se s konstatováním, že bez plovačky se snad ani na vodě neudržím. Jegor řekl, že si plovačky s sebou určitě vezmeme, protože pro vodáka platí ohledně plovačky totéž co pro hvězdu NHL, která prý bez hokejky ani nepřebruslí kluziště na šířku.

„Na Rusku je právě fascinující, že v určitém smyslu se tam zastavil čas,“ dodal Jegor obdivně a pokračoval.

„A když už mluvíme o vzdálenostech a posouvání času, nebudeme žádní troškaři a vyrazíme nejdál, kam nás to pustí, pořád na Východ, až budeme zase na Západě, protože Čukotka, pánové, patří už na západní polokouli.“

„Představte si, že postrčíte ručičky o 12 hodin,“ pokračoval a dech se mu tajil.

„Mysli trochu,“ povídá dosud jen naslouchající robustní členka oddílu s přezdívkou Hmota.

„Co chceš posouvat? Ručičky můžete klidně nechat, jak jsou. Nebo to vám rozum nedává?“

„Četli jste ve škole povinnou četbu Žil jsem na Čukotce?“ pokoušel se Jegor zaretušovat svoji do nebe volající hloupost s posouváním ručiček.

Kdo by to četl?! Povinná četba přitahuje málokoho.

Marně jsme se snažili představit si, jak ten východní konec světa vypadá, jak je daleko do Ameriky, kolik do Japonska. A po pravdě se nám Čukotka pletla zpočátku s Kamčatkou. Vedle kiosku měli ovšem na tabuli přibitou jen turistickou mapu okolí Brna, ta nám nebyla platná víc, než je Eskymákovi platná lednička.

Cítil jsem, že se Jegorovi podařilo zažehnout první jiskru. A nedokázalo ji uhasit ani jeho další sdělení, že když už tam budeme, pokusíme se přeplout na kajacích z Čukotky na Aljašku. Připadalo mně to dokonce fantastické, skvělé a vzrušující, protože jsem byl vždycky do všeho hrr skoro jako Jegor. A určitě tisíckrát víc, než Oskar, který zatím bral celou debatu, jen jako že kujeme pivní pikle a že tomu bláznivému nápadu bude rychle odzvoněno. Protože byl obvykle se svými konzervativními názory opuštěný jako pes chudého majora, jenom nechápavě pokyvoval, kroutil hlavou, a dokonce se odvážnému nápadu místy i vysmíval.

„Víte, jaká tam bude zima?“ děsil se, ale Jegor mu takové řeči zakázal.

„Mluvit v Rusku o zimě je jako mluvit o provaze v domě oběšencově.“

„Ale představte si,“ uvedl Jegor další lákadla. „Ryby se tam řežou pilou jako klády a kaviár se jí přímo z věder. Před domy stojí na zadních nohou na kost zmrzlí zajíci a ženské jdou z nedostatku příležitosti po cizincích jako mravenci po medu.“

„V mládí jste nic jiného nedělali,“ vmísila se zase do debaty Hmota, „tedy, když mluvíme o dalekých cestách, než že jste se tlačili vždycky tam, kam to nešlo, a teď, když byste měli mít už rozum, chováte se pořád stejně. Říká se tomu průkopníci slepých cest. Budete shánět zase pozvání, víza, povolenky do pohraničních pásem a zase ven z těch pásem, vstupy, výstupy, žádosti o vyplutí a jiný povolenky a razítka. Je jasný, že vás na tom všem baví jenom ty průsery.“

Bránili jsme se, že nás žádný průsery nebaví, ale že se chceme na Čukotku jen normálně podívat a není naše vina, že s tím budou komplikace a že ty komplikace jsou přece přírodní úkaz. Protože nové lákadlo bylo teprve mladé, syrové a teoreticky neprobádané, nedokázal nikdo z nás předložit nějaký pořádný důvod, proč chceme jet právě na Čukotku.

„Jestli se snad chcete dokonce proslavit, pak chyba lávky. To je beze mě. Nemíním dělat hrdinu a pak se nechat v nejlepším případě vylovit nějakou pobřežní hlídkou,“ uzavřel Oskar. A jestli měl tou hlídkou na mysli „debilní americký seriál“, jak řekl Jegor, je vidět, že nevěděl, která bije. Záchranná hlídka tam žádná nebude, ale určitě tam bude hlídka vojenská. Zachránkyni v červených plavkách ale přesto pořád někdo připomínal.

V dalších měsících vypátral Jegor, že Beringovu úžinu zatím nikdo na kajaku nepřeplul, jenže s touto informací se obával vystoupit před Oskarem. Pokud jsme nechtěli jet sami dva, bylo nutné před ním tento fakt utajit nebo alespoň upravit. Skutečnou pravdou je, že 94kilometrový kus otevřeného moře z Čukotky na Aljašku nikdo nepřeplul od doby po druhé světové válce, tedy od padesátých let dvacátého století. Eskymáci i Čukčové, kteří žili odjakživa na obou březích, přeplouvali sem tam na druhou stranu za obchodem i za návštěvou příbuzných až do doby, než byla Čukotka politicky neprodyšně uzavřena. V zimě jezdili po ledě se psím spřežením, v létě na bajdarkách. Když to dokázal národ divochů s kopím, bez GPS, bez mapy, kompasu, bez čelovky, kormidla, nemůže to být zas taková věda.

„Ani volant neměli,“ dodal otráveně Oskar, když chvilku poslouchal, jak na té plavbě do Ameriky vlastně vůbec nic není. Když vlastně o nic nejde, tak nač tam jedem? Ke všemu ještě v polovině úžiny trčí z vody dva ostrovy a na ostrovech se přece dá přistát v případě, kdyby někdo začal kolabovat anebo kdyby se moře rozzlobilo. Nechtěli jsme pro začátek přistání komplikovat skutečností, že ten větší, Diomedův ostrov, je ruský, má vojenskou posádku a o nějakém přistávání nemůže být řeč. Zato ten menší, taky Diomedův, jsme jako záchranný bod velice propagovali, protože je osídlen americkými Eskymáky a přistávat se tam může. Kvůli skalám se přistání může povést jen v jediné klidné zátoce, která se ale z moře těžko hledá. Také o přistávacích problémech na malém Diomedu jsme pro jistotu Oskarovi neřekli, a tak se vlastně narodila verze polopravd, kterou jsme našeho kamaráda, ale po pravdě i sebe navzájem, živili až do konce. A protože jsme se časem dopátrali k dalším informacím a později na samém pobřeží Čukotky ještě k tomu k informacím autentickým, nakonec jsme už sami nevěděli, jak to s tím přeplutím všechno doopravdy je. Oskar tvrdil, že tam žádné ostrovy ani nejsou, a kdoví, jestli vůbec trefíme samotnou Aljašku, protože úžinou se ženou dva obrovské mořské proudy o rychlosti bezmála 6 kilometrů za hodinu, které nás odnesou bůhvíkam. Ještě ke všemu jeden proudí kolem Čukotky od severu k jihu a pobřeží Čukotky řádně ochlazuje. A aby ledová voda z Ledového oceánu všechna nevytekla do Pacifiku, proudí k severu kolem pobřeží Aljašky naopak teplý proud Kurošio, který zase vodu v Polárním oceánu doplňuje. Každý z proudů je široký několik kilometrů a jeho směr je právě kolmý na směr naší plavby.

Oskar se proudů děsil, jejich rychlost prohlásil za krajně nebezpečnou a tvrdil, že nás odtáhnou někam úplně jinam, než právě naproti na Aljašku. Jegor naopak ocenil, že máme obrovské štěstí, že oba proudy neproudí právě z východu na západ a že jsme tak ušetřeni obrovské dřiny, protože bychom dozajista při naší smůle pádlovali proti proudu. Toto demagogické tvrzení bylo vědecky naprosto nesmyslné, ale účinné, jak už to se všemi nesmysly bývá. Lidem se musí vždycky říct to, co chtějí slyšet, tedy pokud je chceme získat pro svoji věc. Šlo to ztuha, ale Oskar si začal na myšlenku plavby polehounku zvykat.

Ruské velvyslanectví v Praze, ruský konzulát v Brně, ministerstvo zahraničí, velvyslanectví v Moskvě ani ruští přátelé Sergej a Slávek netušili, jestli se na břeh Čukotky dá nějak legálně dostat a který úřad nám k takové návštěvě vydá povolení. Na to, kdo nám pak řekne, že můžeme vyrazit do Ameriky, aniž by se po nás střílelo, jsme se raději ani nikde neptali. V době, kdy se rozpadalo mocné impérium a kdy politicky umírala šestina světa s hrdým názvem Sovětský svaz, bylo dokonce podezřelé se pokoušet strkat nos do tehdejších vnitřních struktur a tlačit se do horké pohraniční zóny. Američany ani Japonce na druhé straně úžiny neměli Rusové nikdy příliš v lásce. Žádný z úředníků, tajných policistů, vojenských kontrarozvědčíků a plukovníků pohraničních vojsk nevěřil, že jsme se rozhodli opustit studené břehy Čukotky na malé lodičce s kusem salámu a dvěma petkami vody jen tak pro radost a že v tom musí určitě být něco docela jiného.

„Kdoví, jestli mají Rusové podepsanou mírovou smlouvu s Japonskem kvůli Kurilským ostrovům, kterým Japonci pořád tvrdohlavě říkají Či – Šima,“ zapochyboval Oskar a připomínal, kolikrát v těch končinách čas od času někdo zajal cizí rybářskou loď, aby pak proběhla dlouhá jednání a karierní diplomaté mohli prokázat, že nejsou na světě zbyteční. Po čase opět někdo zkusí, jestli by přece jen nešlo přistát tam, kde se to nesmí, a jestli se mezitím něco nezměnilo. Nezměnilo se ale nic a ani žádné pořádné informace pořád nikde neexistují. Úplně stejně jako před sto dvaceti lety, kdy k pobřeží Čukotky doplula skupina etnografů, vedená samým Rassmusenem. Byli jako krajně podezřelí okamžitě prohlášeni za nežádoucí, a proto vykázáni. Svět se tak nikdy nedověděl, co ten den Eskymáci večeřeli a jak často si měnily místní holky prádlo. I když máme s etnografií jen málo společného, je už samo o sobě dostatečným důvodem osobně zjistit, jestli Čukčové bydlí pořád v jarangách a mají manželek tolik, kolik jich uživí. Jestli domorodci netrpí náhodou hladem, nás zajímalo spíš kvůli nám samotným. Každému jednotlivě vrtala hlavou otázka, jestli nás nebudou chtít Eskymáci nebo Čukčové zastřelit, propíchnout, rozřezat a vůbec nějak poškodit, jak to v minulosti s oblibou činili. Zprávy o zubatých Čukčích, kterými byli ve skutečnosti jen potetovaní domorodci, vylepšení v otvorech horního a dolního rtu ozdobami z mrožích klů, kamínků a kostí, nejsou snad dnes už moderní. Jestli chtěli tehdy vypadat krásně nebo strašidelně, se už nedovíme, ale pro bílé mořeplavce vypadali spíš strašidelně. S podobnými strašidly si starosti dělat nebudeme a před cestou nám nezbude, než oprášit azbuku, pár týdnů se nekoupat, sem tam si uhryznout kus sádla, zapít vodkou a dočista zapomenout na exotické blondýny v minisukních. Přesně takhle to řekl Jegor.

Letíme dlouho

Z Moskvy se letí na Čukotku samozřejmě dlouho, a jakoby to ještě nestačilo, musí se ještě přidat dvě hodiny letu od nás do Moskvy. Taky se musí přidat ještě půl dne, než se v Moskvě podaří přesunout ze Šeremetěva na Domodědovo, což je 50 kilometrů. Největší můrou jsou už dva měsíce před startem komplikace s mořskými kajaky o délce pět a půl metru a spoustou na první pohled nepřepravitelné bagáže. Žádné rukodělné laminátové skořepinky, jako jsme s sebou vláčeli v minulosti, ale robustní těžké mořské kajaky s opravdovými komorami renomovaného výrobce Lettmanna.

„Vidíte, jak se časy mění,“ připomněl jsem. „Nikdy by mě nenapadlo, že se někdy dožiju vlastnictví takového kajaku, který jsme obdivovali u taliána Bonfiglia kdesi u grónského Narssaku.“

„Jestlipak ještě pádluje,“ zamyslel jsem se, ale byla to jen řečnická otázka.

Naprosto reálnou otázkou ale bylo, jak naše neskladná zavazadla dostaneme z naší loděnice na Sokoláku na skalnatý břeh Děžněvova mysu, do míst, odkud už to po souši nejde dál ani o píď.

Neskladnou nadváhu 84 kilo se jen stěží dařilo protlačit úzkými uličkami Ruzyně, ale kde je vůle, tam je i cesta, opakovali jsme si známou moudrost. Nikdy jsem nevěřil, že kajaky na Děžněvově mysu opravdu spustíme. Oskara jsem se pro jistotu na názor neptal, protože by moje nalomené sebevědomí dolomil úplně. Jegora taky ne, protože to bylo podle mého mínění zbytečné. Určitě si nepřipouštěl nejmenší pochybnosti. V tomto odhadu jsem se ovšem pořádně spletl, jak se Jegor později sám přiznal. Prý ztratil víru hned při prvním styku s letištním personálem. A tak vlastně nikdo z nás nevěřil, že se kdy našimi kajaky Čukčům a Eskymákům pochlubíme. Člověk by si myslel, že třikrát nula je nula a vrátíme se hned z letiště poraženecky domů, ale psychika tlupy není žádná matematika, a tak jsme sice tři jedinci bez víry v konečný úspěch odevzdaně tlačili tu obrovskou hromadu krámů stále blíž k odbavovací hale jenom proto, že nikdo to nechtěl vzdát první a hlavně tak brzy. Nezlomilo nás ani 184 Kč za kilo nadváhy. A udělali jsme dobře, protože příslušný úředník byl na štěstí sympatizující dobrodruh, který se pomocí vhodných opravných koeficientů v mezích zákona dopracoval ke konečné a hlavně akceptovatelné ceně čtyř tisíc korun za kompletní nadváhu. Z řady životních příběhů jsme věděli, že když je zle, nemusí být nutně vždycky ještě hůř, a někdy může být i líp. Jegor řekl, že se štěstí právě obrací v náš prospěch a že už to tak bude pořád. Zatím tomu tak skutečně bylo, protože kajaky se dokonce vešly do nákladního prostoru letadla. Když padla tato trýznivá nejistota, tvářili jsme se, jako bychom už Beringovku přepádlovali.

Moskevský přítel Arkadij zajistil osobní automobil Moskvič kombi i se šoférem. Auto bylo sice velké, ale stejně muselo cestu ze Šeremetěva na Domodědovo absolvovat dvakrát, v důsledku čehož jsme hned byli o 75 dolarů chudší.

Obrovský rotující smeták u vstupní budovy měl za úkol objíždět dokola letiště a vytvářet hustý prachový mrak nad prodejními stánky začínajících komersantů. Smysl technologie přemisťování prachu z místa na místo nám nebyl zcela jasný a poprvé na naší cestě jsme se zeptali: „Pačemu?“ Tuto otázku jsme měli později položit ještě tisíckrát. Objevily se ale reálnější starosti. Místní WC měli právě v opravě a vstupní dveře byly z té příčiny poctivě zabedněny prkny, které zabraňovaly případným pokusům zoufalců před jejich nouzovým použitím. Při jistém úsilí se podařilo na nečekaném místě vnější strany budovy objevit prosté, leč fungující náhradní toalety. Jejich kapacita ale nedosahovala potřebných parametrů a několik desítek metrů dlouhá fronta dala tušit, kde strávíme valnou část své dlouhé čekací doby. Mě osobně se ale překvapivě taková smutná vyhlídka netýkala. Jakmile jsem připochodoval na konec fronty, pozorný stařík si všimnul mých francouzských holí a bystře zavelel:

„Prapustitě tovaryšča!“

V mžiku se čtyřstup rozdělil na dva dvojstupy a takto vzniklou uličkou jsem za uznalého pohledu všech přihlížejících nerušeně pochodoval přímo k vytouženým dveřím. Jegor řekl, že šlo zajisté o asociaci s válečnými hrdiny, ale já nechtěl mít s válečnými hrdiny nic společného a hodně mně vrtalo hlavou, jak to, že to na mně nepoznali. Jestli vypadám skutečně jako hrdina ze II. světové války, pak je můj záměr přeplout na kajaku do Ameriky projevem nestoudné drzosti.

O překvapení nebývá nikdy nouze. A bylo tomu tak i uvnitř letištních toalet. Na vyvýšeném soklu za šesti dvířky sedělo šest mužů, tři v čepici zvané leninka, dva v amerických kšiltovkách a jeden v klobouku. Dvířka je skrývala právě od ramen do poloviny lýtek. Zatímco jsme se obdivovali tomuto zvláštnímu chápání intimity, Oskar přinesl zprávu. Viděl prý naše kajaky přijíždět na vozíku směrem k letištní hale, pryč od letadla IL 62, kterým máme odletět k východu do Anadyru. Nepochybně se kajaky do zavazadlového prostoru Iljušina nevešly. Zřízenec od vozíku nám záhy tuto tragedii potvrdil. Nejhorší na tom bylo, že bez nejmenší snahy nás nechal na holičkách. Jakoby nám sděloval, že nemá rohlíky a že si je máme koupit někde vedle. Jenže my byli opravdu úplně vedle, protože se nám promítlo všechno, co jsme doposud museli podstoupit, a Jegor hned zřízence obvinil z necitlivosti, nezájmu, z nepochopení a arogance, jakoby ten člověk neměl nic jiného na starosti, než úspěšný transport našich obludných zavazadel. Jegor nebyl schopen ve svém rozpoložení žádné rozumné akce, ale nebyli jsme v této zemi poprvé a věděli jsme,že žádné rozhodnutí tady často neplatí napořád. Hlavní bylo zachytit zřízence hned, dokud má kajaky na vozíku, protože jsou těžké, a jestli je jednou složí v hale na zem, nikdo ho už žádnou mocí nepřinutí, aby je znovu na vozík zvedal. Zpočátku se tvářil otráveně, odmítavě a naštvaně. Věděli jsme ale, že je to jen služební obranná póza. Ve skutečnosti byl zvědavý, co jsme zač, co jsou zač ta neskladná barevná monstra a co s nimi zamýšlíme. Podařilo se nám probudit jeho citlivou ruskou duši z profesionální letargie a zmínka o desetidolarové odměně také udělala svoje. Uvolil se provést ještě jeden pokus a k našemu překvapení nás vzal s sebou až k letadlu, do kterého pak Jegor natlačil kajaky svými obrovskými prackami do určeného prostoru. I když bych nic nedal za to, že kajaky byly přece jen o kousek delší, než byl zavazadlový prostor.

SEZNAM POUŽITÉ LITERATURY

MURMANSKIJE PROGULKI Alexej Šutov 1995

DOBÝVÁNÍ SIBIŘE Jurij Semjonov 1941

KARAVANY PULNOCI Stanislav Bártl 1978

DĚJINY SSSR S. V. Bachrušin 1953

ALITĚT ODCHÁZÍ DO HOR Tichon Semuškin 1951

MĚLKÉ SIBIŘSKÉ HROBY Michael Kroupa 2004

BRÁNA ARKTIDY Miroslav Vízdal 1972

NASELENIJE KOLSKOVO SEVERA V. Dobrov 1967

KALEVALA Josef Holeček (z fin. orig.) 1980

RYCHLONOHÝ SOB Nikolaj Šundík 1953

HRDINOVÉ LEDOVÉHO MOŘE Jan Welzl 2004

SIBIŘ Valentin Alexandrov 1977

ŹELEZNÉ ZEMĚ Valentin Ivanov 1963

KAM AŽ MĚ NOHY DONESOU J. M.Bauer 2012

MUŽ SE ŽELEZNÝM SOBEM A. A.Charmanovskij 2009

NA SIBIŘI Colin Thubron 2005

OHEŇ NA SNĚHU Jiří Horák 1998

AMERICKÁ INVAZE DO RUSKA Carl J. Richard 2002

KOZÁCI Stanislav A. Ausky 2004

ARKTIDA Stanislav Bártl 1984

SDIBIŘ ZEMĚ BUDOUCNOSTI Fridtjof Nansen 1918

OBJEV STOLETÍ Georgij Sviridov 1979

BLEDĚMODRÁ KNIHA Michal Zoščenko 1936

SIBIŘ F. J. Havelka 1925

ČTYŘICET TISÍC PROTI ARKTIDĚ H. P. Smolka 1946

ŽIL JSEM NA ČUKOTCE Semjon Semuškin 1950

KRÁLOVSTVÍ BOHA TAJGY Jan Suchl 1987

DVA TISÍCE VERST S LENOU Josef Velek 1967

BOHATÝŘI Ondřej Sekora 1959

TŘI ROKY V ARKTIDĚ Konstantin Badigin 1956

KAPITANSKAJA DOČKA A. S. Puškin 1972

VAGON TŘETÍ TŘÍDY Natalja Ključarjovova 2008

SOBÍ LIDÉ Teki Odulok 1965

MODŘÍNOVÁ DUŠE Pavlína Brzáková 2004

RUSKÁ SÁGA Boris Kolokolov 1982

AŽ ODEJDU ZA HORU Pavlína Brzáková 2015

ZÁKON TAJGY Isaak Goldberg 1972

ARKTIDA A ANTARKTIDA Karoline Stürmerová 2007

VORKUTA M. V. Gecen 2004

LIDÉ Mirella Ferrer 2008

SVĚT Kolektiv 2003

OCEÁNOGRAFIE Harold V.Thurman 2005

VELKÁ ŠACHOVNICE Zbigniew Brzezinski 1999

STŘET CIVILIZACÍ Samuel P. Huntigton 2001

FOTOGALERIE

Setkání v tajze (Z Murmanska do Murmanska)

Na jezeře Inari (Z Murmanska do Murmanska)

Komáři se ženili (Z Murmanska do Murmanska)

Nepřetržitě otevřeno (Z Murmanska do Murmanska)

Barentsovo moře (Z Murmanska do Murmanska)

Lina u Děžněvova mysu (Čukotka s kajakem)

Čukotský lovec mrožů (Čukotka s kajakem)

Jiří Havel

RUSKÁ SETKÁNÍ aneb Ani velké země nejsou bez konce

Recenzoval Jaromír Puk

Photografie Patricia Camia, Jiří Samsonek, Stanislav Štěpánek, Jan Krch, Ludmila Kastnerová, Petr Mareček, Aleš Matějů, 2016

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 367. publikaci

v Brumovicích roku 2016

Vydání druhé

www.carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

Digitální tituly Carpe diem včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i fyzické knihy a nosiče, naleznete na: http://eshop.carpe.cz

ISBN 978-80-7487-208-2

ISBN 978-80-7487-209-9 (pdf)

ISBN 978-80-7487-210-5 (epub)

ISBN 978-80-7487-211-2 (mobi)

Table of Contents

1. TO JE ALE NÁPAD!

2. JAK SE JEZDILO NA „KOMANDIROVKU“?

3. Z MURMANSKA DO MURMANSKA

4. ČUKOTKA S KAJAKEM

SEZNAM POUŽITÉ LITERATURY

FOTOGALERIE