Tom Sawyer

TOM SAWYER NA CESTÁCH

Mark Twain

Tom Sawyer na cestách

© František Gel – dědicové c/o DILIA, 1966

Illustrations © Zuzana Krutá, 2016

© Carpe diem, 2016

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-213-6

ISBN 978-80-7487-214-3 (pdf)

ISBN 978-80-7487-215-0 (ePub)

ISBN 978-80-7487-216-7 (mobi)

TOM HLEDÁ NOVÁ DOBRODRUŽSTVÍ

Myslíte, že si Tom dal pokoj po všech těch dobrodružstvích? Míním ta dobrodružství, co jsme měli dole na řece, když jsme osvobozovali a osvobodili toho temňouška, černocha Jima, a když byl Tom střelený do nohy. Kdepak, to mu nestačilo. Ba naopak, namlsal se a chtěl další dobrodružství. To byl jediný výsledek toho případu. Abyste tomu rozuměli – když jsme se my tři z té dlouhé cesty po řece vrátili, tak říkajíc v plné parádě, a když nás město uvítalo pochodňovým průvodem a oslavnými řečmi, a všici nám provolávali hurá a pochvalně povykovali, udělalo to z nás hrdiny. A být hrdinou, po tom Tom odjakživa prahl.

Jen co je pravda, nějakou chvíli mu to stačilo. Kdekdo s ním dělal cavyky a Tom se pyšnil a chodil po městě, jako by mu patřilo. Někdo mu vzpomněl přízvisko Tom Cestovatel, a Tom se nafoukl, div nepukl. Víte, on totiž náramně přetrumfl mě i Jima, protože my dva jsme se plavili po řece dolů, jenom na voru, kdežto Tom jel tam i zpátky na parníku. Kluci mně i Jimovi hrozně záviděli, ale málo naplat, před Tomem se přímo plazili v prachu.

Já teda nevím, ale je docela možné, že by si Tom už byl dal pokoj, nebýt starého Nata Parsonse, což byl náš poštmistr. Nat Parsons byl člověk zbytečně dlouhý a hubený a celkem vzato dobrosrdečný a kapánek na hlavu padlý a plešatý, jak bývají staří lidé, a krom toho byl snad nejužvaněnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. Po nějakých třicet let byl jediným místním člověkem, který měl pověst – míním pověst cestovatele, a byl na to pyšný ažaž. Za těch třicet let o té své cestě vyprávěl přinejmenším miliónkrát, a pokaždé si při líčení toho svého výletu náramně lebedil. A teď, tu máš, čerte, kropáč, si to sem přihrne kluk, kterému není ještě ani patnáct, a kdekdo je bez sebe obdivem nad jeho cestou a vyvaluje na něho oči. Starého pána z toho málem trefil šlak. Dělalo se mu nanic, když slyšel Toma vyprávět a když lidi říkali „No ne!“ a „I pro pána!“ a „No tohle!“ a podobné věci; ale byl na tom jak moucha, která se zadníma nohama dostala do sirupu: taky se od Toma nemohl vůbec odtrhnout. A pokaždé, když Tom udělal ve vyprávění přestávku, aby odpočal své vyřídilce, tak si poštmistr, chudinka stará, přisadil a zanotoval tu svou a začal vyprávět o tom svém cestování. Vytloukal z toho, co se dalo, ale málo naplat, byla to písnička obehraná a vyčichlá a za nic to nestálo. Bylo to trapné až k breku. A potom se do toho dával poznovu Tom, a po něm zase starý pán – a tak to šlo dokolečka dokola, hodinu, dvě, tři a každý z nich se snažil přebít druhého.

Abyste věděli, s tou Parsonsovou cestou to bylo takhle: Když se prvně stal poštmistrem a byl v tom oboru ještě učiněný zelenáč, přišel nějaký dopis pro někoho, koho neznal, a v obci takový člověk vůbec nežil. Poštmistr byl nahraný a nevěděl, co si počít a jak s dopisem naložit. A psaní leželo na poště týden, měsíc, měsíce, až se poštmistrovi dělalo zle, kdykoliv ten dopis okem spatřil. Psaní taky nebylo vyplacené, a to byl další propletenec. Poštmistr neměl možnost vybrat těch deset centů a začal se bát, že ho vláda kvůli tomu bude honit a že mu třebas dá nádavkem i výpověď, až zjistí, že to poštovné neinkasoval. Zkrátka a špatně: nakonec mu to začalo lézt na rozum. V noci nespal, přestalo mu chutnat, nejedl a chřadl a zhubl, až byl jenom kost a kůže, a přece si netroufal zeptat se někoho o radu, protože si myslel, že zrovna ten člověk, kterého by se o radu zeptal, půjde a udá ho a poví o tom psaní vládě. Tak poštmistr ten dopis vzal a zakopal ho pod podlahu, ale nic mu to nepomohlo; když viděl, že někdo stojí na tom místě, kde je dopis zakopaný, začal mu běhat mráz po zádech a byl přesvědčený, že to není jen náhoda, ale že ho ten člověk podezírá. Tak večer nešel spát, ale seděl, až město utichlo a všude byla tma, a pak se vplížil na poštu a dopis vyhrabal a zakopal ho jinde. Toť se ví, lidé se mu začali vyhýbat a potřásali hlavami a špitali si, protože z toho, jak vypadal a jak jednal, usuzovali, že někoho zabil nebo že spáchal něco bůhvíjak hrozného, o čem nikdo neví, a nebýt toho, že to nebyl člověk přespolní, nýbrž místní, byli by ho lynčovali.

Zkrátka, jak jsem už pověděl, poštmistr začal mlít z posledního a věděl, že to už dlouho nevydrží; tak si řekl, že se sebere a pojede do Washingtonu a dojde rovnou k prezidentovi Spojných států, ke všemu se mu přizná, pak vytáhne dopis, předloží ho celé vládě a řekne: „Tady je – dělejte se mnou, co uznáte; ačkoliv, jak je nebe nade mnou, jsem člověk nevinný a nezasloužím si, aby na mne dopadla plná váha trestního zákona a abych po sobě zanechal rodinu, která musí umřít hlady, ačkoliv s tím neměla vůbec co do činění, což je plná pravda a nic než pravda a já to můžu odpřisáhnout.“

Jak si umínil, tak to udělal. Kousínek jel parníkem, trochu si zadostavničil, ale většinu cesty vykonal na koni, a celkem mu trvalo tři týdny, než se do toho Washingtonu dostal. Viděl hromadu zemí, spoustu vesnic a čtyři města. Dohromady byl pryč skoro osm neděl, a když se vrátil, byl nejpyšnějším člověkem našeho města. Cesta z něho udělala nejslavnějšího muže celého kraje, a jakživ se o nikom tolik nemluvilo, jak o něm; a lidé vážili cestu třebas třiceti mil a přijížděli z dalekého venkova, ba až z dolního konce Illinoisu, jenom aby ho spatřili – a pak tu stáli a okouněli a civěli na něho, a on kecal a kecal.

Co vám mám povídat, nikdo nemohl s určitostí říct, který z těch dvou je slavnější cestovatel; někteří se dávali slyšet, že to je Nat, jiní mysleli, že to je Tom. Všici uznávali, že Nat viděl větší délku, ale museli taky uznat, že co Tomovi chybí na délce, to že si vynahradil šířkou a růzností podnebí. Vypadalo to, že jeden druhého nemůže knokautovat a že souboj bude tak dlouho nerozhodný, dokud jeden druhého nevyboduje. Tak těm dvěma nezbylo než načechrávat nebezpečenství, která cestou podstoupili, a pokusit se o vítězství na ty body. Střelná rána v Tomově lýtku byla trumf, jejž poštmistr nemohl přebít, ale dělal, co mohl. Přitom byl ještě v další nevýhodě, protože Tom nedodržoval pravidla fair play: místo aby seděl zticha, jak se sluší a patří, vždycky vstával a pajdal a nápadně kulhal, když poštmistr barvitě líčil svá dobrodružství ve Washingtonu; a Tom kulhal výborně, ačkoliv měl nohu už načisto v pořádku. On totiž to kulhání po večerech doma cvičil, takže bylo pořád jako nové.

Nevím, jestli Natovo dobrodružství bylo pravdivé, nebo nakolik to měl z novin či kde to sebral, ale jedno se mu musí nechat: vyprávět to uměl. Lidem naskakovala husí kůže, když mu naslouchali, lidé bledli a tajili dech a tu a tam se o ženy nebo děvčata pokoušely mdloby, takže to nemohly vyslechnout až do konce. To dobrodružství bylo – pokud se pamatuju – takovéto:

Přijel do Washingtonu kalupem, dal koně do maštale zájezdního hostince a hurá s dopisem za prezidentem do jeho bytu. Tam mu řekli, že prezident je v Kapitolu a že se v ten moment chystá odjet do Filadelfie. Nata málem ranila mrtvice. Kůň byl ve stáji a daleko a Nat nevěděl, co si počít. Ale náhodou tudy právě v tu chvíli jel černoch se starou, rozkodrcanou drožkou, a Natovi svitla naděje. Vyběhl z domu a křičí: „Půl dolaru, jestli mě dovezete ke Kapitolu za půl hodiny, a čtvrťák navíc, jestli to dokážete za dvacet minut.“

„Platí!“ povídá černoch.

Nat skočil do drožky a práskl za sebou dvířky, kočí švihl do koní a vůz se rozjel, jak když ho vystřelí. Řítil se po nejhrbolatější vozovce, jakou si člověk dovede představit, a kravál byl pekelný. Nat protáhl paže smyčkami opěradla a držel se jich jako klíště, ale za chvíli drožka najela na kámen, vyskočila do vzduchu a přitom uletěla podlaha. Když vůz zase dopadl na zem, ocitl se Nat chodidly na vozovce a vidí, že je s ním amen, jestli nestačí udržet s kočárem krok. Byl strachy skorem bez sebe, ale dal se do toho vší silou: držel se smyček a mrskal nohama jedna radost. Přitom křičel a hulákal na kočího, aby zastavil, a to samé na kočího volaly zástupy chodců, protože lidi viděli, jak se pod kočárem míhají Natovy špachtle, a okny drožky viděli Natovu hlavu a ramena poskakovat nahoru a dolů a poznali, že je ve smrtelném nebezpečí. Ale čím víc všici vyváděli, tím víc černoch pobízel koně a hulákal na ně a práskal bičem a křičel na Nata: „Nic se nebojej, pane šéf, já jich tam dovezu včas – spolehnou se na mě!“ On totiž, chápejte, myslel, že všichni volají, aby jel rychleji, protože v tom hrozném randálu nebylo ovšem nic rozumět. A tak uháněli dál s větrem o závod a lidi z té podívané byli prostě zkamenělí. A když konečně dojeli ke Kapitolu, překonali všechny rychlostní rekordy. Každý to říkal. Koně sebou žuchli na zem a Nat se taky složil. Byl od hlavy k patě samý prach, šaty roztrhané na cucky a boty někde cestou ztratil – ale byl na místě včas, právě včas a chytil prezidenta a dal mu dopis a všecko dobře dopadlo. Prezident mu na místě udělil amnestii a Nat dal černochovi dva čtvrťáky místo jednoho, protože viděl, že bez té dožky by nebyl dorazil včas ani přibližně.

Málo naplat, bylo to náramné dobrodružství, a Tom Sawyer musel předvádět své zranění hezky zčerstva, aby v té konkurenci obstál.

Ale stejně – jak míjel čas, Tomova sláva postupně bledla, neboť se dály jiné věci, o kterých si lidé mohli povídat. Napřed tu byly koňské dostihy, navrch ještě hořelo, navíc přijel cirkus a navíc navrch bylo zatmění Slunce. A jako každé zatmění, i tohle mělo za následek nábožná shromáždění. A to už po Tomovi tak říkajíc nikdo ani neškytl. A člověka tak otráveného a zhnuseného, jako byl Tom, jste ještě neviděli.

Netrvalo dlouho a Tom jako by propadal trudnomyslnosti. Vypadal ustaraně a utrápeně, a když jsem se ho ptal, co mu je, řekl, že mu puká srdce. Prý čas nezadržitelně plyne, on – jako Tom – prý valem stárne a nikde nevypuká žádná válka a že vůbec nevidí způsob, jak a kterak by se mohl proslavit. Inu, takovými myšlenkami se zabývá většina chlapců, ale Tom byl – alespoň pokud já vím – první, který se k tomu přiznal.

Tak vzal rozum do hrsti a začal dávat dohromady plán, jak získat nějakou velikou slávu. Plán vymyslel celkem brzo a nabídl mně a Jimovi, že nás k tomu přibere. Tom Sawyer byl v tomto ohledu vždycky velkorysý a přejícný. Je hromada kluků, kteří jsou náramně prima a přívětiví, když vám spadne do klína něco dobrého, ale když se něco poštěstí jim, jsou zticha, neřeknou vám ani slůvko a snaží se schlamstnout všecko sami. Takový Tom Sawyer nikdy nebyl – to mu člověk musí nechat. Je na světě moc kluků, co se kolem vás budou točit, když máte jablko, a budou škemrat ohryzek. Ale když oni mají jablko a vy je poprosíte „dej mi ohryzek“ a připomenete jim, že vy jste jim jednou ohryzek dali, řeknou vám „túdle – žádné dejmi, dejmy jsou v komíně“. Ale všiml jsem si, že takoví kluci nakonec škodují. Člověk jenom musí chvíli počkat.

Zkrátka, vyšli jsme si na kopec do lesa a Tom nám řekl, oč jde. Že podnikneme křižáckou výpravu.

Jářku: „Co je to křižácká výprava?“

Tom se zatvářil opovržlivě, jak to vždycky dělá, když se za někoho stydí.

„Hucku Finne, míníš mi namluvit, že nevíš, co je křižácká výprava?“

„Nevím, co je křižácká výprava,“ povídám já, „a nejsem na to ani zvědavý. Zatím jsem se bez té vědomosti ve zdraví obešel. Ale až mi to povíš, budu to vědět. Ne že bych na to pospíchal. Nepovažuju vůbec za užitečné pídit se po věcech a ucpávat si hlavu haraburdím, které mi jakživ k ničemu nebude. Jen si vzpomeň na Lance Williamse. Učil se tak dlouho mluvit řečí indiánských Čoktóů, až jeden z nich přišel a vykopal mu hrob. No – a teď nám pověz, co je křižácká výprava. Ale než začneš, řeknu ti rovnou: jestli je to nějaký patent, žádné prachy z toho nekoukají. Pamatuješ, že Bill Thompsonů – “

„Patent?“ povídá Tom. „Jakživ jsem takového idiota neviděl. Člověče – křižácká výprava je druh války.“

Myslel jsem, že mu přeskočilo. Ale kdepak – Tom to mínil načisto vážně, a klidně, kliďánko pokračoval:

„Křižácká výprava je válka za účelem vydobytí Svaté země z rukou pohanů nevěřících.“

„Jaké Svaté země?“

„Hucku Finne, jak se můžeš ptát? Je přece jenom jedna jediná.“

„A nač my ji potřebujeme?“

„Krindypindy, copak to nechápeš? Je v rukách pohanů nevěřících, a naší povinností je jim Svatou zemi vzít.“

„Jak jsme mohli dopustit, aby nám ji chňapli?“

„My jsme nic nedopustili – oni ji měli odjakživa.“

„To jim teda asi patří, Tome. Nemyslíš?“

„Ovšemže jim patří. Kdo řekl, že jim nepatří?“

Dumal jsem nad tím, ale jaksi jsem nic nevydumal. Povídám:

„Tohle je na mě moc učené, Tome Sawyere. Kdybych já měl farmu a patřila mi, a někdo jiný by ji chtěl, měl by snad právo – “

„Jdi do háje, Hucku Finne. Nemáš ani špetku rozumu? To přece není žádná farma, ale něco docela jiného. Koukej – ono je to tak: Země jim patří – jenom ta zem jako taková, a nic jiného. Ale svatou zem z toho udělali našinci, naši židi a křesťani, a ti pohani nevěřící nemají právo ji znesvěcovat tím, že tam jsou. Je to ostuda a neměli bychom jim to trpět už ani minutu. Měli bychom proti nim vyrazit a Svatou zem jim vzít.“

„Jakživ jsem neviděl takový propletenec! Kdybych já měl farmu, a někdo – “

„Kolikrát ti mám říkat, že to nemá nic společného s farmařením? Farmaření je kšeft, docela obyčejný hamižný kšeft – a nic víc. Ale tohle je něco vyššího, je to pobožné a načisto jiné.“

„Je pobožné jít a vzít lidem zem, která jim patří?“

„Zajisté. Vždycky to bylo považováno za něco pobožného.“

Jim potřásal hlavou a řekl:

„Pa’e Tom, tak se mi všecko zdá, že v tom někde bude nějaká mýlka – určitě je v tom nějaká mýlka. Já sám jsem člověk pobožný a znám habaděj pobožných lidí, ale ještě jsem neviděl žádného, který by dělal něco takového.“

Tom se dopálil a povídá:

„Z takové paličaté zabedněnosti a nevzdělanosti by se člověku mohlo udělat rovnou nanic! Kdybyste si vy dva byli přečetli něco o dějepise, věděli byste, že Richard Levý srdce a papež a Godfrey z Balónu a hromada dalších nejnóblejších a nejpobožnějších lidí víc než dvě stě let sekala a mlátila do nevěřících pohanů, aby jim vzali tu jejich zem, a po celou dobu se brodili krví až po krk – a teď tady máme párek tupohlavých paznehtů z missourského Zastrkova, kteří se kasají, že vědí líp, co se v té věci patří a nepatří! Takovou drzost jsem ještě neviděl!“

Inu, když to Tom nanesl takovým způsobem, vyhlíželo to všecko jináč, a já i Jim jsme si připadali tuze zaostale a nevzdělaně, a mne mrzelo, že jsme cvrlikali, místo abychom byli zticha. Já nevěděl, co říct, a Jim byl také chvíli zaražený. Potom povídá:

„Tak teda – počítám, že máte pravdu. Když ti velcí páni nevěděli, co se patří a nepatří, tak chudák našinec nevzdělaná nic nevymudruje, a darmo by se o to pokoušel. Tož jestli to je naše povinnost, musíme se do toho dát a koukat, abysme odvedli čistou práci. Ale stejně je mně těch pohanů líto, zrovna jako panu Huckovi. Nejhorší na tom je, že člověk bude muset zabíjet lidi, se kterýma se vůbec nezná a kteří člověku nic zlýho neudělali. V tom to vězí. Kdybysme šli k nim – jako tady my tři – a řekli jim, že máme hlad, a poprosili je o něco na zub, já si myslím, že snad jsou zrovna takoví, jak jinší lidi. Nemyslíte taky, že jsou jak jinší lidi? Aspoň já si myslím, že by nám něco k snědku dali. Ba já si to nejenom myslím, já vím, že by nám něco dali. No, a pak – “

„Co pak?“

„Teda, pa’e Tom, já si to představuju takhle: málo naplat, my prostě nedokážeme ty neznámé chudáky zabíjet, dokud jsme to kapánek nenacvičili – to já dobře vím a nikdo mi to nerozmluví, pa’e Tom – já to vím, jako že dvě a dvě jsou čtyry. Ale kdybychom my tři, vy a Huck a já, každý popadli sekerku, a až dnes v noci zajde měsíc, potichoučku šli a zabili tu nemocnou rodinu, co bydlí u strouhy, a podpálili jejich stavení a – “

„Dělá se mi z vás dvou zle od žaludku!“ povídá Tom. „Už se nemíním přít s lidmi, jako jsi ty a Huck Finn. Pořád odbočujete od věci a nemáte dost rozumu, abyste poznali, že otázky ryzí teologie nejde řešit pomocí zákonů, které chrání nemovitosti!“

Ale tady Tom nepostupoval fair způsobem. Jim nemínil nic zlého a já nemínil nic zlého. Oba jsme dobře věděli, že Tom má pravdu a my že jsme vedle, a jediné, čeho jsme se chtěli doptat, bylo, jak to zaonačit. Nic víc jsme nechtěli. A jediný důvod, proč nám to nedovedl vysvětlit tak, abychom to pochopili, byl ten, že jsme nevzdělanci, že jsme velcí nevzdělanci, a navrch ještě těžko chápaví. To se nedá popřít. Ale pro pána – na hloupost přece nejsou paragrafy. Aspoň myslím, že nejsou.

Ale Tom už nechtěl nic slyšet. Jenom řekl, že kdybychom byli věc správně pochopili a dali se do toho s patřičným elánem, že by on – jako Tom – byl zverboval nějakých dva tisíce rytířů, že by je byl oblékl od hlavy k patám do ocelového brnění a mne že by jmenoval zástupcem velitele a Jima markytánem, on sám že by se byl osobně ujal velení a celou pohanskou sebranku že by byl smetl do moře jak mouchy. A potom bychom se byli z té nekřesťanské dálky vrátili domů s parádou, jakou svět ještě neviděl. Ale Tom řekl, že jsme takoví omezenci, že nepoznáme slavnou příležitost, když se nám nabízí, a že nám ji už jakživ nenabídne. A taky ne. Když si jednou vzal něco do hlavy, nijak s ním nehnete.

Ale mne to vůbec nemrzelo. Já jsem člověk mírumilovný a nepouštím se do pranic s lidmi, kteří mi nic nedělají. Řekl jsem mu, že když ti pohani nevěřící jsou spokojeni, že mně to je taky fuk a že bychom s tím neměli hýbat.

Pokud jde o Toma, on měl ten celý nápad z knihy Waltera Scotta, ve které si pořád čítal. A byl to nápad opravdu divoký, protože podle mého názoru by nikdy nebyl dokázal naverbovat ty rytíře, a kdyby je i nakrásně zverboval, patrně by mu ti pohani namleli a vylili mu perka. Tu knížku jsem si půjčil a celou jsem ji přečetl. Jestli jsem tomu správně rozuměl, tak většina lidí, kteří se pustili farmaření a dali se na křižákováni, si zkusili svoje, nijak si nepolepšili a šeredně na to doplatili.

VZESTUP BALÓNEM

Tom měl postupem doby další a další nápady, ale každý měl někde nějakou ránu a Tom je musel v jednom kuse odkládat. Takže nakonec už byl málem zoufalý. Potom noviny, co vycházejí v St. Louisu, začaly zeširoka psát o balónu, který poletí do Evropy, a Tom si zahrával s myšlenkou zajet do St. Louisu a kouknout, jak takový balón vypadá, ale jaksi se nemohl ustanovit, jestli to stojí za to. Když však o tom noviny psaly dál, Tom se dal slyšet, že jestli nepojede, že zahodí jedinečnou příležitost a že třebas už nikdy nebude mít možnost balón vidět. No – a jakmile se doslechl, že Nat Parsons do St. Louisu pojede a balón si prohlédne, Tom ovšem přestal váhat a rozhodl se. Nemohl přece dopustit, aby se Nat Parsons vrátil a začal se vytahovat, a on – Tom – že by tomu chlubení musel naslouchat a být zticha. A Tom chtěl, abychom já a Jim jeli s ním. Tak jsme jeli.

Byl to nóbl balón jak hrom a měl křídla a vějíře a všelijaké přívěsky a vůbec se nepodobal balónům, co vidíte na obrazech. Byl uvázaný na kraji města, na nezastavěné parcele, roh Dvanácté třídy; a kolem se tísnila hromada lidí a dělali si šprťouchlata z balónu i z jeho vynálezce, hubeného bledého vašnosty s divnýma očima a s pohledem tak trochu potrhle náměsíčným – však to znáte.

Lidi do něho pořád hučeli, že to nepoletí. To ho dopalovalo, a každou chvíli se obracel k čumilům, hrozil jim pěstí a říkal, že jsou dobytek a ještě k tomu slepý, ale jednoho dne že přijdou na to, že stáli tváří v tvář jednomu z mužů, co pozvedají národy do výše a dělají civilizaci, ale teď že jsou příliš tupí, aby to poznali; a zde, na tomhle místě, že mu jejich děti a vnuci postaví pomník, který přetrvá tisíc let, ale jeho jméno že přetrvá i ten pomník. Vždycky když domluvil, začali se lidi zase řehtat a hulákat. Ptali se ho, jak se jmenoval za svobodna, než se oženil, a zač by ten balón dal a nechal toho lítání, a jak se jmenuje babička kočky jeho sestry, a volali na něho vůbec všecko, co dav lidí říká, když se mu naskytne člověk, ze kterého si může dělat kašpara. Teda – některé z těch věcí byly opravdu legrační, to zase jo, a byly i náramně vtipné, to se jim musí nechat – ale stejně nebylo statečné ani fair, když se taková spousta lidí strefovala do jednoho člověka, co ještě k tomu nemá dar výřečnosti, aby jim mohl oplácet stejným způsobem. Ostatně – panenko skákavá! – proč jim vůbec odpovídal? Nic mu to nepomáhalo a ze všeho, co řekl, si lidi dělali šoufky. Chápejte, měli ho zkrátka v hrsti a nahraného. Asi to odpovídalo jeho nátuře a hádám, že to nebyla jeho vina. Jak strom vzroste, tak stojí, a on tak vzrostl. Byl to vašnosta celkem dobrácký a neškodný a byl prostě génius, jak psaly noviny. Ale za to ovšem nemohl. Nemůžeme být všici při zdravém rozumu, a každý jsme nějaký a odněkud. Jak já na to koukám, tak géniusové si myslí, že rozumějí všemu na světě, a tím pádem si od nikoho nedají poradit a stavějí si hlavu a prosazují vždycky svou, pročež se jich všichni lidi zříkají a opovrhují jimi. Což je načisto přirozené. Kdyby ti géniusové byli pokornější, kdyby naslouchali lidem a hleděli se od nich přiučit, byli by na tom líp.

Ta součást balónu, co v ní byl profesor, se podobala velkému, prostornému člunu. Říkal tomu gondola. Kolem dokola měla ta gondola vodotěsné bedny na uschování všeho možného. Na těch bednách mohl člověk sedět, a taky si na nich mohl ustlat postel. Vlezli jsme do té loďky-gondoly a bylo tam už nějakých dvacet lidí. Všecko očumovali a zkoumali, a starý Nat Parsons tam byl taky. Profesor v jedno kuse šukal a něco kutil a připravoval balón na cestu. Lidi se začali pomalu trousit na pevnou zem, a starý Nat šel jako poslední. Toť se ví, my nemohli dopustit, aby šel až po nás. My se nesměli hnout, dokud nebyl venku, abychom my byli poslední.

Ale konečně tedy byl pryč, takže řada byla na nás. Slyšel jsem hromadný výkřik, obrátil jsem se – a město se pod námi propadalo, jak když se utrhne! Lekl jsem se, až se mi strachy udělalo nanic. Jim ve tváři zešedivěl a nemohl ze sebe vypravit slovo, a Tom neříkal nic, ale vypadal vzrušeně. Město pod námi padalo a padalo, ale my jako bychom se nehnuli z místa, jenom prostě

viseli nehybně ve vzduchu. Domy byly čím dál tím menší, město se scvrkávalo, domy se začaly krčit blíž k sobě a lidi a vozy začali vyhlížet jako mravenci a brouci, když se hemží, a ulice vypadaly jako nitky a trhliny; a potom to jaksi všecko splynulo a najednou nebylo veškeré město žádné; zbyla z něho jenom jakási veliká skvrna na zemi. A měl jsem dojem, že člověk vidí řeku po proudu a proti proudu do dálky nějakých tisíc mil, ale toť se ví, že to nebylo tak daleko. Pomalounku polehounku začala země vyhlížet jako koule – prostě jako kulatá koule temné barvy, a na ní se klikatily a vrtěly lesklé proužky, což byly řeky. Vdova Douglasová mi vždycky říkala, že země je kulatá jako koule, ale já věděl, že vdova vůbec věří na všelijaké pověry, a tak jsem jí ani na tuhle nenaletěl, protože jsem přece na vlastní oči viděl, že svět má tvar talířku a že je plochý. Často jsem vylezl na kopec kouknout se na krajinu kolem sebe a dokázat si, jak země vypadá, protože podle mého názoru se člověk nejspolehlivěji dopídí pravdy pravdoucí, když jde a sám se podívá. Je to lepší než věřit kdečemu, co lidi povídají. Ale teď jsem musel uznat, že vdova měla pravdu. Teda – měla pravdu, pokavad se týká ostatního světa, ale neměla pravdu, pokud jde o ten kus světa, kde je naše město. Ta část světa má tvar talířku a je plochá. To můžu odpřísáhnout!

Profesor byl celou tu dobu zticha, jako by spal. Ale teď se najednou trhl od řetězu a byl náramně roztrpčený. Povídá cosi jako:

„Idioti! Říkali, že to nebude létat, a chtěli si to prohlédnout a špehovat a vytáhnout ze mne tajemství této vzducholodě. Ale na mne nevyzráli. Nikdo nezná to tajemství, jenom já. Nikdo neví, co tu vzducholoď pohání – jenom já; a je to nová pohonná síla – nová síla, tisíckrát silnější než všechny ostatní hmoty na světě! U srovnání s ní je pára hračka pro děti! Říkali, že se s tím do Evropy nedostanu. Do Evropy? Mám na palubě pohonnou sílu na pět let, a potravin na tři měsíce. Jsou to hlupáci! Copak o tom vědí? Nic – a dovolili si říkat, že má vzducholoď je fórová a na rozpadnutí. Ale ve skutečnosti vydrží padesát let! Mohu se plavit mezi oblaky do konce svého života, budu-li chtít, a rejdovat, kamkoliv se mi zlíbí. A oni se mi jenom posmívali a povídali, že nebudu moci kormidlovat. Že by? Pojď sem, chlapče. Hned uvidíme. Tiskni zde ta tlačítka, jak ti budu říkat.“

A Tom podle jeho rozkazů kormidloval a rejdoval s lodí sem a tam všemi směry, a naučil se to hnedle obratem ruky a řekl, že je to načisto lehké. Profesor mu nakázal, aby se snesl se vzducholodí dolů, skorem až k zemi, a pak jsme letěli tak nízko nad illinoiskou prérií, že člověk mohl mluvit s farmáři a docela zřetelně slyšet, co říkají. Profesor jim házel tištěné letáky. Stálo tam, jaký to je balón a že poletí do Evropy. Tom už se v kormidlování vyznal tak primovně, že dokázal letět rovnou proti stromu, a když to užuž vypadalo, že do něho vrazí, šup! Zvedl balón a přehoupl se přes strom. Ano – a profesor Tomovi také ukázal, jak se s balónem přistává; Tom to také prvotřídně předvedl a posadil balón na louku zlehounka, jak chomáček vlny. Ale ve chvíli, kdy jsme se chtěli z člunu balónu nenápadně vypařit, povídá profesor: „Kdepak!“ a stiskl knoflík a balón vyletěl zase do výše, jako když ho vystřelí. Bylo to hrozné. Začal jsem prosit a Jim taky; ale to profesora jenom dopálilo ještě víc a začal zuřit a divoce koulet očima a já jsem se ho bál.

No, po chvíli zase začal líčit své trampoty a naříkal a špačkoval na to, jak s ním lidé zacházeli. Nemohl se od toho odlepit a nejvíc ze všeho ho hnětlo, že lidé o jeho lodi říkali, že je fórová. A že prý je moc složitá a bude v jednom kuse porouchaná. Porouchaná! To ho moc popouzelo. Říkal, že spíš než jeho loď by se mohla porouchat sluneční soustava.

Řádil čím dál tím víc. Jakživ jsem nikoho neviděl tak vyvádět. Mráz mi z toho běhal po zádech a Jimovi taky. Za chvíli profesor začal ječet a řvát a pak přísahal, že svět nikdy nezví jeho tajemství, protože s ním – teda jako s profesorem – tak mizerně zacházel. Řekl, že s balónem obepluje zeměkouli, z justamentu, aby ukázal, co dokáže, a pak že balón potopí do moře a s nim nás všecky. Co vám mám říkat, byli jsme v nejhorší šlamastice, a ještě k tomu se začalo smrákat!

Dal nám najíst, zahnal nás na příď člunu a sám si lehl vzadu na truhlu u těch tlačítek. Pod hlavu si dal ten svůj kapesní kanón a řekl, že jestli se k němu někdo přiblíží a bude chtít s lodí přistát, že ho zastřelí.

Seděli jsme v chumlu, přitištěni jeden k druhému. Hromadu jsme toho namysleli, ale říkat jsme nesměli nic – jenom občas jsme promluvili nějaké to slůvko, protože jsou chvíle, kdy člověk musí něco říct, sic by pukl. Měli jsme všici hrozitánsky nahnáno a starostí nad hlavu. Noc se vlekla pomalu a osaměle. Byla v nás malá dušička. Měsíc svítil na celé kolo a v jeho světle vypadalo všecko měkce a činaně, a selské chalupy vyhlížely spokojeně a útulně. Občas jsme zaslechli štěkot psa nebo zabučení dobytka a moc jsme litovali, že nejsme tam dole. Ale na to nebylo ani pomyšlení. Plachtili jsme nad chalupami nezadržitelně jako duch a nezanechávali jsme po sobě žádnou stopu.

Načisto v noci, když všechny zvuky už byly pozdní zvuky a vzduch byl pozdní a taky voněl pozdně – tak nějak jako kolem druhé hodiny – Tom řekl, že profesor je teď tak zticha, že jistě spí, a že bychom teda měli –

„Co bychom měli?“ povídám já šeptem, a udělalo se mi po celém těle nanic, protože jsem věděl, nač Tom pomýšlí.

„Měli bychom se k němu připlížit a spoutat ho a přistát s balónem,“ povídá Tom.

Jářku: „Nic takového, vašnosti! Ani se nehni, Tome Sawyere.“

A Jim – jak bych to popsal – Jim strachy chvíli jenom hekal. Potom povídá:

„Ne, pa’e Tom, prosím vás, nic takovýho nedělejte. Esli na něho jenom šáhnete, je po nás. Je úplně po nás, jako že dvě a dvě jsou čtyry. Já se k němu nepřiblížím ani za nic na světě. Pa’e Tom, on je blázen načisto zblázněný.“

Tom šeptá a povídá: „To je právě důvod, proč musíme něco podniknout. Kdyby nebyl blázen, držel bych se balónu jako klíště a nikdo by mě odsud nedostal ani za pečené zlaté sele, teď když jsem si zvykl na lítání a na to být odříznutý od solidní země – kdyby profesor byl při zdravém rozumu. Ale lítat v povětří s člověkem, kterému straší v cimbuří a který říká, že obletí svět a potom že nás utopí – to přece nemá žádnou fazónu. Říkám vám, že prostě musíme něco podniknout, než se probudí, a musíme to udělat hned, protože se nám třeba další možnost nenaskytne. Pojďte!“

Ale nám při pouhém pomyšlení dupal mráz po zádech a naskakovala nám husí kůže. Řekli jsme, že se ani nehneme. A tak se Tom dal slyšet, že se tam doplazí sám, že zkusí dostat se k tlačítkům a zarejdovat s vzducholodí k zemi. Moc a moc jsme ho prosili, aby to nedělal, ale nic jsme s ním nepořídili. Svezl se na kolena a po všech čtyřech se začal pomalounku polehounku soukat směrem k zádi, a my tajili dech a koukali na něho. Když se dostal do poloviny člunu, zpomalil to své plazení ještě víc a měl jsem dojem, jako by to lezení trvalo leta. Ale konečně jsme viděli, že je tam, kde profesor má hlavu, a že se potichounku zvedá, aby mu dobře viděl do tváře a aby slyšel, jak dýchá. Potom jsme viděli, jak se sune směrem k profesorovým nohám, tam, kde jsou ta řídící tlačítka. Pravda, v pořádku se tam dostal, ale pak o něco zavadil a to něco s rámusem spadlo. Tom se přitiskl k podlaze, zůstal ležet a ani nedutal. Profesor se pohnul a povídá: „Co se děje?“ Ale my jsme byli zticha a dělali mrtvé, a profesor si něco bručel a začal se protahovat, jak dělají lidi, když se probouzejí, a já byl strachy tak poničený, až jsem myslel, že udeřila moje poslední hodinka.

Ale potom se před měsíc šouplo mračno a já radostí div nevykřikl. Měsíc se do mračna zavrtával hloub a hloub a udělala se taková tma, že jsme Toma vůbec neviděli. Potom začalo poprchávat a slyšeli jsme profesora, jak tahá za lana a zabývá se všelijakými fidlátky a nadává na počasí. Báli jsme se, že každou chvíli zaškobrtne o Toma, a pak by s námi všemi byl amen, a žádná pomoc odnikud. Ale Tom už byl na zpáteční cestě, a když jsme ucítili na kolenou jeho ruce, vyrazilo mi to dech a srdce mi spadlo do ostatních vnitřností, protože jsem v té tmě nemohl rozeznat, kdo to je. Mohl to být profesor a já myslel, že to taky je.

Panenko skákavá! Já byl tak rád, že máme Toma zase mezi sebou, že jsem byl málem šťastný – teda natolik šťastný, nakolik může být šťastný člověk v povětří a k tomu ještě ve společnosti blázna. S balónem ve tmě nejde přistat, a tak jsem doufal, že nepřestane pršet, protože jsem nechtěl, aby se Tom zase pouštěl do nějaké šlamastiky a přidělával nám takové hrozné starosti. No, přání se mi vyplnilo. Cedilo a cedilo po celý zbytek noci. Ten zbytek nebyl dlouhý, ačkoliv se nám zdálo, že nebere konce. Při svítání se obloha začala jasnit a svět najednou vypadal náramně mile a šedivě a pěkně. Byla radost vidět zase lesy a pole a koně a krávy, jak moudře stojí a dumají. Potom vyšlo slunko v plné parádě a hned bylo všecko veselejší. Ale my byli utahaní a jako polámaní, a než jsme se nadáli, už jsme všici spali.

TOM VYSVĚTLUJE

Usnuli jsme tak nějak kolem čtvrté a probudili se, když mohlo být osm hodin. Profesor seděl na svém konci člunu-gondoly a tvářil se otráveně. Hodil nám něco k snídani, ale řekl, aby nikdo z nás nechodil dál než ke kompasu. Stojan s kompasem byl v půli gondoly. Víte – když má člověk všech pět pohromadě a je najezený a sytý, všecko vypadá úplně jináč než předtím. Člověku je málem dobře, i když je v balóně s géniusem. Začali jsme si povídat.

Jedna věc mi pořád vrtala hlavou, a tak za řeči povídám:

„Tome, když jsme s tím lítáním začali, neletěli jsme na východ?“

„Ano.“

„Jak rychle jsme doteď letěli?“

„Slyšels, co říkal profesor, když začal vyvádět. Povídal, že balón udělá někdy osmdesát kilometrů za hodinu, někdy stovku, někdy sto padesát. Říkal, že s pomocí vichřice, která vane správným směrem, by dosáhl rychlosti pěti set kil jako nic. A říkal, že kdyby chtěl vichřici správného směru, že ji může mít, kdykoliv si zamane. Postačí, když s balónem vystoupí kousek výš nebo zarejduje trochu níž. Tam ji najde.“

„Je to zrovna tak, jak jsem si to myslel. Profesor lhal.“

„Proč?“

„Protože – kdybychom opravdu letěli tak rychle, byli bychom teď už dávno pryč z Illinois. Nemám pravdu?“

„Zajisté.“

„No – a nejsme.“

„Jak to víš, že už nejsme nad státem Illinois?“

„Poznal jsem to podle barvy. Jsme pořád ještě nad Illinoisem. Můžeš se sám přesvědčit, že Indianu nemáme ještě ani v dohledu.“

„Nepřeskočilo ti, Hucku? Ty poznáš státy podle barvy?“

„To se ví, že je poznám.“

„Co má barva společného se státem?“

„Všecko! Stát Illinois je zelený, stát Indiana je růžový. A kde máš dole pod námi něco růžového? No, jen se podívej! Kdepak, vašnosti, všecko je zelené.“

„Indiana že je růžová? To je přece lež jako věž!“

„Není to vůbec žádná lež. Viděl jsem Indianu na mapě a je růžová.“

Jakživ jste neviděli nikoho tak naštvaného a zhnuseného. Povídá:

„Hucku Finne, kdybych já byl takový ňouma jako ty, rovnou skočím dolů. Žes to viděl na mapě! Hucku Finne, ty si opravdu myslíš, že státy mají zem takové barvy, jak je na mapě?“

„Tome Sawyere, nač myslíš, že jsou mapy? Nejsou od toho, aby se člověk poučil, kde co je a jak to vypadá?“

„Ovšemže.“

„No, tak jak by mapa mohla člověka poučit, kdyby lhala? To mi vylož!“

„Jdi do háje, ty bambulo. Mapa nelže.“

„Nelže. To teda uznáváš?“

„Fakt. Mapa nelže.“

„Dobrá. Ale když mapa nelže, nemůžou mít dva státy stejnou barvu. Zkus se z toho vykroutit, Tome Sawyere.“

Tom viděl, že je nahraný, a Jim to viděl taky. A řeknu vám, že jsem si medil, protože doběhnout Toma, to se člověku podaří málokdy. Jim se plácal do stehna a povídá:

„Jářku, to bylo fikaný, to bylo fikaný až na půdu. Málo naplat, pa’e Tom, tentokráte vás doběhl a to je jednou jistý.“ Zase si plácl do stehna a povídá: „Pane jo, to byl fikaný nápad.“

Jakživ mi předtím nebylo tak hej; a přece jsem si předem nebyl vědomý toho, že řeknu něco zvláštního – až když jsem to vyřkl. Do té chvíle jsem prostě konal jen tak a vůbec jsem nečekal, že se něco stane, ba ani jsem nepomyslel, že by se něco takového mohlo stát, až to tu najednou bylo! Řeknu vám, já byl stejně překvapený jak oni. Bylo to načisto tak, jak když někdo spokojeně ukusuje z kukuřičného dalamánku a žvýká si a na nic nemyslí, a najednou kousne do diamantu. Teda – on v první chvíli jenom ví, že kousl do nějakého šutru. Na to, že kousl do diamantu, přijde až tehdy, když to vyplivne a očistí od písku a drobečků, a vím já od čeho ještě, a podívá se na to. Potom je překvapený a je rád a je taky pyšný. Ačkoliv, když to vezmete kolem a kolem a mrknete na to spravedlivě, nemůže si na tom zakládat tolik, jako kdyby byl ten diamant hledal. Když si to rozvážíte, dáte mi za pravdu. Ono totiž to, co se stane takovouhle náhodou, není zdaleka tak náramné jako něco, co dokážete, když jste si to předem umínili. Diamant v tom dalamánku mohl najít kdokoliv. Ale sehnat ten dalamánek, ve kterém je diamant, k tomu už patří hlavička všemi masti mazaná. A proto ten člověk může být pyšný. Chápete, jak to míním? Já si na žádnou slávu nárok nedělám – nemyslím, že bych dokázal zahnat Toma do úzkých ještě jednou – ale tentokrát se mi to podařilo. Nic víc netvrdím. Ještě chvíli předtím jsem neměl potuchy, že bych to uměl, a taky jsem na to nijak nemyslel a nikterak jsem se o to nepokoušel. V tom ohledu jsem na tom byl stejně jako vy v tento moment. Víte, já byl úplně klidný, klidnějšího člověka si nedovedete představit, a přeci – najednou zčistajasna tu byl nápad, a já ho vyřkl. Často na tu chvíli vzpomínám – a pamatuju se na všecko, jako by se to bylo seběhlo minulý týden. Všecko to vidím před sebou: krásná zvlněná krajina s lesy a s políčky a jezery na sta a sta mil všude kolem, a města a vesnice roztroušené pod námi, kam se člověk podívá, zde a tam a jinde; profesor žbrble nad mapou na stolečku, a Tomova čepice pleská v lanoví, kam si ji pověsil, aby uschla. Obzvlášť si pamatuju ptáka, který letěl stejným směrem jako my. Byl od nás snad ani ne pět sáhů, snažil se udržet s námi krok, ale zůstával pořád pozadu. A dole na zemi dělal totéž vlak: uháněl mezi stromy a farmami, vypouštěl dlouhý oblak černého kouře a občas vypustil bílý obláček páry – a když ta pára byla pryč už tak dlouho, že jste na ni málem zapomněli, proniklo k nám slabounké zahoukáníčko, a to bylo pískání lokomotivy. A my nechali ptáka i vlak daleko za sebou a vůbec nám to nedělalo potíže.

Ale Tom byl naštvaný a řekl, že já a Jim jsme párek nevzdělaných tlučhubů, a potom povídá:

„Dejme tomu, že na louce stojí hnědé tele a velký hnědý pes a že je nějaký malíř chce vypodobnit. Co je hlavním úkolem toho malíře? Musí je namalovat tak, abyste je mohli rozeznat na první pohled, že ano? Bodejť by ne. No – a tak byste po něm chtěli, aby šel a obě zvířata namaloval hnědě? To byste jistě nechtěli. A tak namaluje jedno zvíře modře – a vy se nemůžete pomýlit. No a s mapami je to zrovna takové. Proto se tiskne každý stát v jiné barvě. Lidé, co zhotovují mapy, to nedělají proto, aby vás spletli. Dělají to proto, abyste se nespletli vy.“

Ale já v tom žádný důkaz neviděl, a Jim jakbysmet. Jim potřásl hlavou a povídá:

„Kdepak, pa’e Tom, – kdybyste věděl, jací popletové jsou tihle malíři, dobře byste si rozmyslel, než byste některého z nich zavolal, aby vám něco dosvědčil. Já vám povím příklad, podle kterého to sám poznáte. Já jednou viděl malíře za humny starého Hanka Wilsona a šel jsem se podívat, co tam dělá. Vidím, že maluje tu starou strakatou krávu, co má uražený levý roh – však ji znáte. Ptám se ho, proč ji maluje, a on na to, že až ji bude mít namalovanou, že ten obraz bude mít cenu sto dolarů. Pa’e Tom, dyk ten člověk moh mí tu celou krávu za patnáct dolarů – a taky jsem mu to řek. Ale věřte nebo nevěřte, on – jako ten malíř – jenom zatřepal hlavou a kydal barvu na plátno dál ostošest. Pa’e Tom, dejte na mě, oni ničemu nerozumějí.“

Tom se dopálil. Já si už předtím všiml, že se lidi většinou dopálí, když jim někdo dokáže, že nemají pravdu. Řekl nám, abychom přestali mlít pantem, že nám třeba bude líp. Potom Tom zmerčil dole v hloubce nějaké pouliční hodiny. Vzal dalekohled, koukl na ty hodiny, pak se podíval na své stříbrné kapesní cibule, potom zase na pouliční hodiny a nakonec povídá:

„To je divné! Ty hodiny dole se předcházejí skorem o celou hodinu.“

Tak ty své hodinky zase strčil do kapsy. Potom vidí další věžní hodiny, a ty se taky předcházejí o hodinu.

„To je moc a moc roztodivné,“ povídá. „Nejde mi to na rozum!“

Popadl dalekohled, začal vyhlížet další pouliční hodiny a věřte nebo ne, ty se taky předcházely. Taky o hodinu. Najednou se Tomovi rozzářily oči, zalapal po dechu a vypravil ze sebe:

„Panenko skákavá – to je tou zeměpisnou délkou!“

Notně jsem se lekl a povídám:

„Oč kráčí, co se děje a co se stalo?“

„Stalo se to, že tenhle náš cestovní měchýř přeletěl Illinois, Indianu a Ohio jako nic – a to tam dole že je východní cíp Pensylvánie nebo Nový York nebo něco takového.“

„Tome Sawyere, to nemíníš doopravděnsky?“

„Míním to vážně a je to tak. Od chvíle, kdy jsme včera odpoledne opustili St. Louis, jsme přeletěli nějakých patnáct stupňů zeměpisné délky, a ty hodiny dole ukazují správně. Urazili jsme něco kolem dvanácti set kilometrů.“

Nevěřil jsem tomu, ale stejně se mi mráz vozil po hřbetě. Přece jsem z vlastní zkušenosti věděl, že ujet takovou dálku na voru dolů po Mississipi zabere bezmála dva týdny.

Jim proháněl svůj mozek a hloubal. Za minutku povídá:

„Pa’e Tom, vy říkáte, že ty hodiny dole ukazujou správně?“

„Ano, ukazují správně.“

„A copak vaše kapesní hodinky neukazujou správně?“

„Ukazují správně pro St. Louis, ale pro zdejší kraj jsou pozadu. O hodinu.“

„Pa’e Tom – vy nám chcete vážně nabulíkovat, že čas není všude ten samý?“

„Kdepak. Čas není vůbec všude stejný.“

Jim začal vypadat utrápeně a povídá:

„Já takové řeči nemůžu poslouchat, pa’e Tom. Že se nestydíte takhle mluvit – při svým vychování. Kdyby vás slyšela vaše teta Polly, rovnou by jí puklo srdce.“

Tom byl ohromený. Zamyšleně se díval na Jima, a Jim pokračoval:

„Pa’e Tom, kdo usadil lidi tam v St. Louisu? Hospodin, Pámbíček je tam usadil. Kdo usadil lidi tam dole, kde teď jsme? Hospodin, Pámbíček je tam usadil. A nejsou snad všici stejně jeho děti? To se ví, že jsou všici stejně jeho děti. No tak! Myslíte, že bude jedny z nich skriminálovat?“

„Skriminálovat? Jakživ jsem neslyšel takový nesmysl. Tady nejde o žádnou diskriminaci. Když dá tobě a některým dalším ze svých dětí černou kůži a nám ostatním bílou – jak tomu budeš říkat?“

Jimovi to došlo. Byl nahraný. Nevěděl, co odpovědět. Tom povídá:

„Chápej – on diskriminuje, když chce. Ale v tomhle případě nediskriminuje Hospodin, Pámbíček. Tuhle diskriminaci udělal člověk. Hospodin, Pámbíček udělal den a udělal noc, ale nevynalezl hodiny a nerozdělil je po zeměkouli. To udělal člověk.“

„Pa’e Tom, je to vážně tak? To udělal člověk?“

„Zaručeně.“

„A kdo mu řekl, že to smí udělat?“

„Nikdo. On se nikoho neptal.“

Jim chvíli dumal a pak povídá:

„To mě teda podržte. Já bych si něco takového jakživ netroufal. Ale ba, na světě jsou lidi, kteří se ničeho nebojí. Dělají si, co chtějí, a je jim jedno, co z toho pojde. Tak teda všude na světě je všude vždycky hodina rozdíl, pa’e Tom?“

„Hodina? Ne! Abys rozuměl: na každý stupeň zeměpisné délky připadá rozdíl čtyř minut. Patnáct těch stupňů dělá jednu hodinu a tak dál. Když je v Anglii jedna hodina ráno, je v Novém Yorku osm hodin večer předešlého dne.“

Jim kousek od Toma odsedl a bylo vidět, že je hluboce uražený. V jednom kuse potřásal hlavou a něco si žbrblal, a tak jsem se odšoupl za ním a poplácal jsem ho po noze a měl jsem se k němu a pomohl mu dostat se z nejhoršího. Potom Jim povídá:

„Pa’e Tom – jak můžete vést takový řeči! V jednom městě že je úterý a v druhým městě že je pondělí, a oboje ve stejný den! Hucku – jsme na tom tady v balóně už beztak dost bídně, a není vhodná chvíle pro špatné žerty. Dva dni v jednom! Jak chcete dostat dva dny do jednoho dne? Řekněte mi: Můžete nacpat dvě hodiny do jedné hodiny? Můžete strčit dva černochy do kůže jednoho černocha? Můžete našlapat dva litry whisky do litrového džbánu? Ne vašnosti, nemůžete. Džbán by pukl – beztak nevěřím, že byste to dokázal. Jen se podívejte, Hucku: dejme tomu, že v úterý je Nový rok. A jaký budete? Chcete mi snad namluvit, že Nový rok je tady letos, a tam že letošní Nový rok byl vloni – a přitom že oba Nové roky jsou na minutu v tu samou chvíli? To je přece na hlavu padlý nesmysl! Já to nevydržím – já nevydržím poslouchat takový věci.“ Potom se Jim začal třást a šedivět v obličeji a Tom povídá:

„Co je ti? Co se ti stalo?“

Jim se zajíkal, ale nakonec ze sebe vypravil:

„Pa’e Tom, neděláte si legraci? Je to opravdu tak?“

„Ne, nedělám si legraci a opravdu to tak je.“

Jim se znovu zachvěl a povídá:

„To by ten pondělek taky mohl být poslední den, soudný den – a v Anglii by žádný soudný den nebyl a nikdo by neřekl nebožtíkům, aby vstali z mrtvých. Do té Anglie nesmíme, pa’e Tom. Prosím vás, přimějte ho, aby obrátil balón zpět –“

Najednou něco vidíme a všichni vyskakujeme a na všecko zapomínáme a jenom civíme. Tom povídá:

„Není to snad – “ Zalapal po dechu a potom povídá: „Je to on, jako že tu stojíme! Je to oceán!“

Taky jsme zalapali po dechu, já a Jim. Potom jsme tu stáli jak zkamenělí, ale šťastní, protože nikdo z nás ještě oceán neviděl a neměl ani naději, že oceán kdy uvidí. Tom brebentil dál:

„Atlantský oceán – Atlantik. Pánové – nezní to slavně? A je to on – a my se na něj koukáme – my! Je to tak nádherné, že se ani věřit nechce!“

Potom vidíme obrovskou zeď černého kouře; a když jsme se k tomu dostali blíž, vidíme, že to je město – a ještě k tomu ohromné, a ještě k tomu na jedné straně lemované loděmi jako tlustými třásněmi. Pomysleli jsme si, že to je třebas Nový York, a začali jsme tu otázku rozebírat a hádat se o to, ale než jsme se nadáli, smeklo se město pod námi a uhánělo zpátky – a my byli nad samým oceánem a hnali se jak tornádo. A v tu chvíli jsme přišli k sobě, to vám řeknu...

Hrnuli jsme se na záď gondoly a spustili nářek a začali prosit profesora, aby obrátil a vysadil nás na pevninu, ale on vytáhl revolver a hnal nás zpátky. My tedy zpátky šli, ale jakživ se nikdo nedozví, jak mizerně nám při tom bylo.

Zem byla v tahu, až na tenounký proužek, který vypadal jako hádě lezoucí z břehu do vody – a potom byl pod námi už jenom oceán, oceán, byly ho nečítané milióny kilometrů, a zvedal se a klesal a vřel, a z hřebenů vln stříkaly bílé spršky, a v dohledu bylo jen několik málo lodí. Plácaly se ve vodě a kolébaly se hned na jednu stranu, hned na druhou a strkaly pod vodu chvílemi příď a potom zase záď; netrvalo dlouho a veškeré lodě nebyly žádné a měli jsme celý oceán jenom pro sebe. A jakživ jsem předtím neviděl místo tak prostorné a tak hrozně pusté a osamělé.

MOŘSKÁ BOUŘE

A bylo to čím dál tím pustší a osamělejší. Nad námi byla obloha, prázdná a děsně vysoká; a pod námi oceán a na něm vůbec nic než ty vlny. Kolkolem nás, tam, kde se obloha stýkala s vodou, byl kruh; ano, byl to hrůzostrašně velikánský kruh; nebo chcete-li prsten nebo prstenec, a my přesně v jeho středu – na chlup v jeho středu. Hnali jsme se rychlostí stepního požáru, ale na naší poloze to nic neměnilo. Vypadalo to, že se z toho středu nijak nemůžeme vymotat. Viděl jsem na vlastní oči, že se tomu kruhu neblížíme ani o píď. Člověku z toho naskakovala husí kůže. Bylo to tolik divné a nevysvětlitelné.

Zkrátka, všude kolem bylo tak hrozné ticho, že jsme začali taky mluvit velmi tiše, a bylo to všechno pořád strašidelnější a osamělejší. Nám bylo čím dál tím méně do řeči, až pramínek řeči vyschl docela a my tu prostě seděli a jenom „přemejšlovali“, jak tomu říkává Jim, a notnou dobu nikdo ani nešpitl.

Profesor se nehýbal, dokud slunko nebylo úplně nad námi. Potom vstal a přiložil k oku jakýsi trojúhelník a Tom řekl, že to je sextant a že profesor zaznamenává slunce, aby věděl, kde se balón nalézá. Potom profesor trochu počítal a nahlížel do jakési knížky a pak začal vyvádět nanovo. Říkal hromadu ztřeštěných věcí a mezi jiným taky řekl, že bude dosavadní rychlost sto padesáti kilometrů za hodinu udržovat do zítřejšího odpoledne a pak že přistane v Londýně.

My řekli, že budeme poníženě vděčni.

V ten moment se profesor od nás odvracel, ale když zaslechl, co říkáme, prudce se k nám otočil. Zle se po nás podíval a zamířil na nás svůj nejponuřejší pohled. Jakživ jsem nikoho neviděl dívat se tak zlomyslně a podezíravě. Potom povídá:

„Vy mě chcete opustit. Nesnažte se to popírat!“

Nevěděli jsme, co na to říct, a tak jsme byli zticha a neřekli vůbec nic.

Profesor šel na záď gondoly a sedl si, ale bylo na něm vidět, že musí pořád myslet na to, že chceme pryč. Každou chvíli něco v tom smyslu vyštěkl a snažil se přimět nás k nějaké odpovědi. Ale my si netroufali.

Bylo to všecko v jednom kuse strašidelnější a strašidelnější, a já měl dojem, že to prostě už dál nevydržím. A ještě horší to bylo, když se začalo smrákat. Za chvíli mě Tom štípl a šeptá mi:

„Koukni!“

Podíval jsem se a vidím, že si profesor přihýbá z láhve. To se mi vůbec nechtělo líbit. Netrvalo dlouho a přihnul si znova. Za chvíli potom začal zpívat. Teď už byla tma, a tma houstla a zvedla se vichřice. Profesor zpíval ostošest, a čím dál tím divočeji, a hrom začal hučet, vítr začal hvízdat a kvílet v lanoví a všecko dohromady to bylo hrozné. Tma byla taková, že jsme profesora už vůbec neviděli, a mrzelo nás, že ho ještě slyšíme. Ale nedalo se nic dělat, slyšeli jsme ho, slyšeli. Potom ztichl. Neuplynulo ani deset minut a nám se to ticho začalo nezdát. Teď nás zase mrzelo, že ho neslyšíme, a že tedy nevíme, kde je. Když se potom zablýskalo, vidíme, že se snaží vstát, ale závrávoral a sekl sebou. Ze tmy jsme ho slyšeli ječet a křičet:

„Nechtějí do Anglie! Dobrá – já změním kurs. Chtějí mě opustit. To vím. Prosím – oni mě tedy opustí – a hned!“

Vyrazilo mi to dech a málem bylo po mně. Pak profesor zase ztichl – a byl tak dlouho zticha, až mi z toho bylo nanic a měl jsem dojem, že už se vůbec nikdy nezableskne. Ale nakonec zazářil parádní blesk a ejhle: profesor se k nám plazil po všech čtyřech a už byl skorem u nás. Nejhroznější na něm byly jeho oči. Skočil po Tomovi a volal: „Marš přes palubu!“ – ale to už zase byla tma tmoucí, takže jsem neviděl, jestli Toma dostal nebo ne, a Tom nevydal hlásku.

Zase jsme museli čekat, a bylo to čekání dlouhé a hrozné. Potom se zablesklo a vidím Tomovu hlavu, jak klesá venku za pažením gondoly a mizí. Byl na provazovém žebříku, co visí ze zábradlí gondoly dolů do vzduchu. Profesor vykřikl a skočil po Tomovi a v tu ránu byla zase tma jak v ranci a Jim zaúpěl: „Chudák pan Tom – už je v tahu!“ a skočil po profesorovi, ale profesor už tam nebyl.

.

Potom jsme slyšeli dva hrozné výkřiky a potom ještě jeden, už ne tak hlasitý, a ještě jeden odkudsi z hloubky, ale ten jsme už jen tak tak zaslechli. A já slyšel, jak Jim říká: „Chudák pan Tom!“

Pak bylo zase hrozné ticho a hádám, že by člověk byl napočítal do čtyř tisíc, než přišel další blesk. A když přišel, vidím Jima, jak klečí na kolenou, paže má na bedně, tvář zabořenou do dlaní a pláče. Než jsem stačil mrknout se přes zábradlí, byla už zase tma tmoucí a já byl rád, protože jsem nechtěl nic vidět. Ale při příštím blesku jsem se přece jenom podíval a vidím, že se dole ve vichřici někdo houpe na provazovém žebříku – – a byl to Tom!

„Pojď nahoru!“ halekám, „polez nahoru, Tome!“

Jeho hlas byl tak slabý a vítr tak burácel, že jsem nerozuměl, co říká, ale zdálo se mi, že se ptá, jestli je tady profesor. Křičím:

„Ne, je dole v moři! Polez nahoru! Můžeme ti pomoct?“

Ovšem – tohle všechno se odehrávalo ve tmě.

„Hucku, na koho to voláte?“ ptá se Jim.

„Na Toma.“

„Jejda, Hucku, jak to můžete dělat, když přeci víte, že chudák pan Tom –“ Pak hrozně zaječel a zvrátil hlavu nazad a rozhodil paže a zaječel ještě jednou, protože se zrovna oslnivě zablesklo a on se podíval před sebe právě v ten moment, kdy se nad zábradlí gondoly začala nořit Tomova tvář. Byla sněhobílá a koukala se rovnou na Jima. Chápejte – on myslel, že to je Tomův duch.

Tom se vysoukal do gondoly, a když Jim zjistil, že to je on a ne jeho duch, objal ho a tiskl ho k sobě a dával mu nejněžnější jména a byl tak rád a vyváděl, až jsem myslel, že mu přeskočilo. Povídám:

„Nač jsi čekal, Tome? Proč jsi nevylezl hned?“

„Já si netroufal, Hucku. Já věděl, že někdo kolem mne letěl dolů, ale v té tmě jsem nevěděl, kdo to je. Mohls to být ty a mohl to taky být Jim.“

To byl celý Tom – vždycky měl všech pět pohromadě. Nechtěl vylézt nahoru, dokud nevěděl, kde je profesor.

Bouřka sílila a za chvíli se načisto utrhla od řetězu. Hrom burácel a řachal hrozným způsobem, blesky člověka chvílemi oslepovaly, vítr zpíval a ječel v lanoví a začalo lít jako z konve. Jeden moment jste pro tmu neviděli vlastní ruku, v příští chvíli jste při světle blesku mohli počítat nitě v látce svého rukávu a pod sebou – jakoby záclonou deště – vidět tu ohromnou pustinu divokých, zmítajících se vln. Takováhle bouřka patří k nejkrásnějším věcem na světě, jenomže z toho nemáte ten pravý požitek, když jste zrovna ztracený kdesi mezi nebem a zemí, a je mokro a všecko je strašidelné a zrovna jste měli úmrtí ve famílii.

Seděli jsme v přídi gondoly, tulili se k sobě a potichu mluvili o chudákovi profesorovi. Moc jsme ho litovali a litovali jsme, že si z něho svět dělal kašpara a tak zle s ním zacházel, ačkoliv dělal, co mohl, a že neměl jediného přítele, který by mu byl dodával odvahy a rozmluvil mu černé myšlenky dřív, než se z nich zbláznil. Na druhém konci gondoly bylo habaděj šatstva a pokrývek a všeho možného, ale my si řekli, že budeme raději moknout, než bychom tam šli něco hledat.

ZEMĚ!

Chtěli jsme se ustanovit na nějakém plánu, ale jaksi jsme se nemohli dohodnout. Já a Jim jsme navrhovali obrátit balón a vrátit se domů, ale Tom byl jiného názoru. Dal se slyšet, že ráno, až bude světlo a uvidíme, kde jsme, budeme tak blízko Anglii, že bude lepší doletět až tam a vrátit se parníkem. Čímž získáme slávu a budeme moct říkat, že jsme se balónem dostali přes celý oceán.

Kolem půlnoci bouře odtáhla, měsíc vyšel z mraků a svítil na moře a nám začalo být hej a taky se nám začaly klížit oči. Tak jsme se natáhli na ty bedny a usnuli a neprobudili se až po slunka východu. Moře se třpytilo jak diamanty, počasí bylo pěkné a za chvilečku uschlo i naše oblečení.

Šli jsme na záď gondoly sehnat něco k snídani a první, čeho jsme si všimli, bylo matné světýlko. Hořelo pod příklopem v kompasové budce. V Tomovi hrklo. Povídá:

„Víte, co to znamená? Je to načisto jasné. Znamená to, že někdo musí být na stráži a pořád kormidlovat balón tak, jak se to dělá na lodi, sic balón bude lítat sem a tam a dokolečka, jak se zlíbí větru.“

„No a?“ povídám já, „Co ten balón dělal po celou tu dobu od chvíle, kdy – teda od chvíle, kdy došlo k té nehodě?“

„Lítal sem a tam,“ povídá Tom jaksi ustaraně, „určitě se dal unášet vzdušným proudem. I teď pluje po větru, který fouká k jihovýchodu. A ani nevíme, jak dlouho už tím směrem plujeme.“

Tak Tom obrátil balón k východu a řekl, že ten kurs udrží, dokud nesklohníme snídani. Profesor skutečně vybavil spižírnu vším, co hrdlo může ráčit. Nemohl se o sebe postarat líp. Mléko do kávy nebylo, ale byla pitná voda a všecko příslušenství: vařič na dřevěné uhlí, hrnce a pánve, dýmky a cigára a sirky; víno a kořalky, což nám nesedělo; a knihy a mapy zemí a moří a tahací harmonika; a kožišiny a pokrývky a velká hromada různých tretek a cingrlátek, jako mosazné knoflíky a všelijaké falešné korálky a šperky z kočičího zlata. Tom říkal, že to je neklamné znamení toho, že profesor hodlal navštívit divochy. Taky tam byly peníze. Musím říct, že si profesor stál moc dobře.

Po snídani Tom zacvičil mě a Jima v kormidlování a rozdělil nás na čtyřhodinové směny, abychom se střídali jeden po druhém. Když měl po směně, vyndal profesorův dopisní papír a pero a sestavil dopis pro tetu Polly. Vypověděl jí všecko, co se stalo, před datum napsal: Dáno na Nebesbáni, blížící se k Anglii. Potom dopis složil, zalepil ho červenou lepicí páskou, adresoval to, a jako odesílatele napsal velkým písmem: Tom Sawyer, Duchoplavec. Řekl, že to starému Natu Parsonsovi, poštmistrovi, vyrazí dech, až to psaní najde v poštovním pytli. Jářku:

„Tome Sawyere, tohle není žádná nebesbáň. Je to balón.“

„A kdo říkal, že to je nebesbáň?“

„Neříkal to nikdo, ale napsals to v dopise.“

„No a? To přece neznamená, že náš balón je nebesbáň.“

„To je divné. Ale stejně – co je nebesbáň?“

Za moment vidím, že Tom je nahraný. Hledal a šmátral v paměti, ale ne a ne na to přijít. Tak mu nezbylo než říct:

„Já to nevím a nikdo to neví. Je to prostě slovo, a navíc to je náramně krásné slovo. Myslím, že na světě není mnoho krásnějších slov. Ba vůbec nevěřím, že by bylo nějaké parádnější.“

„Jdi do háje,“ povídám. „Ale co to slovo znamená? To bych chtěl vědět.“

„Povídám ti, že nevím. Je to slovo, kterého lidé užívají, když chtějí říct, že – že – no zkrátka, je to slovo ozdobné! Lidi si taky nepřišívají na košile krejzlíky proto, aby jim bylo tepleji, že ano?“

„To je pravda.“

„Ale krejzlíky si přece přišívají?“

„Ano.“

„No tak vidíš: dopis, který jsem napsal, je košile. A ta nebesbáň, to je její krejzlík.“

Já hned věděl, že tohle naštve Jima. A taky jo.

„Teda, pa’e Tom, takový řeči k ničemu nejsou. A navrch jsou hříšné. Sám dobře víte, že dopis není košile a že dopisy nemají krejzlíky. Taky by nebylo, kam je přišít, a kdybyste je nakrásně přišil, neudrží se tam.“

„Dej si pokoj. Jime. Buď zticha a počkej, až přijde řeč na něco, čemu rozumíš.“

„Pa’e Tom, snad nechcete říct, že nerozumím košilím? Copak jsem leta letoucí nenosil domů prádlo – “

„Povídám ti, že tohle nemá nic společného s košilemi. Já jenom – “

„Ale, pa’e Tom, dyk jste právě sám řek, že dopis – “

„Já se z tebe rovnou zblázním, Jime! Buď zticha. Já jsem toho slova užil jen jako metafory.“

Tohle slovo nám vzalo tipec a hezkou chvíli jsme byli jak zařezaní. Ale potom povídá Jim – jaksi bojácně, protože viděl, že Tom začíná být moc netýkavý:

„Pa’e Tom, co je to ta metafora?“

„Metafora je – no tedy, je to – je to – metafora je jakási ilustrace.“ Tom viděl, že nám to nedošlo, tak to zkoušel znova. „Když řeknu, že rovný rovného si hledá a černý pták k černému si sedá, tak je to metaforický způsob, jak vyjádřit – “

„Ale dyk to nedělají, pa’e Tom. Kdepak – nic takovýho nedělají. Kos je černý a vrána je černá, ale kdybyste čekal, až uvidíte kosa a vránu sedět vedle sebe, to byste se, panečku, načekal – “

„Dej mi svátek, Jime! Neumíš si v té tupé palici srovnat ani nejjednodušší věc. Už mě nezlob!“

Jim byl zticha a spokojený. Měl náramnou radost, že nachytal Toma na hruškách. V ten moment, co Tom začal mluvit o ptácích, jsem věděl, že to projede, protože Jim věděl o ptácích víc než já a Tom dohromady. Víte, on zabil moc a moc ptáků, a to je nejlepší způsob, jak se s nimi obeznámit. Tak to dělají lidi, kteří píší knížky o ptácích a milují je tak, že nejedí a trmácí se a nelení, dokud nenajdou nového ptáka a nezabijí ho. Takovým lidem se říká ornitologici a já se taky mohl stát ornitologikem, protože jsem odmalička miloval zvířata všeho druhu. A chtěl jsem se vyučit na ornitologika. V den, kdy jsem si to usmyslel, jsem uviděl na větvičce vysokého stromu sedět ptáčka. Měl zobáček dokořán otevřený a hlavičku měl zvrácenou dozadu a zpíval zplna hrdla. Ani nevím, jak a kterak, ale střelil jsem po něm. Zpěv ustal, jako když utne, a ptáček spadl načisto bezvládně z větvičky rovnou na zem. Doběhl jsem k němu a vzal jsem ho do ruky. Byl mrtvý, tělíčko bylo v mé dlani teplé, hlavička se mu kinklala sem a tam, jako by měl zlomený vaz, očka měl potažená bílou blánou a na spánku hlavičky byla kapička krve. Lidičky, já pro slzy už nic neviděl. A od té doby jsem nezabil a už jakživ nezabiju žádného tvora, co mi nic nedělá.

Ale kvůli té nebesbáni jsem byl namíchnutý. Chtěl jsem vědět, co to je. Přivedl jsem na to znovu řeč a Tom se snažil vysvětlit to, jak nejlíp uměl. Povídá: „Když někdo na nějakém shromáždění pronese velkou řeč, noviny napíšou, že lidi tleskali a křičeli, až se chvěla nebesbáň. Vždycky to tak píšou, ale nikdy nevysvětlí, co to ta nebesbáň vlastně je. Tak si myslím, že to znamená něco pod širým nebem a něco vysokého.“ To mně stačilo a taky jsem to Tomovi řekl. Tom byl rád a zvedlo mu to náladu. Povídá:

„Tak dobrá. Co jsme si, to jsme si, a necháme to za ty rovný. Nevím přesně, co to ta nebesbáň je, ale až přistaneme v Londýně, postaráme se o to, aby se chvěla. Ne abys na to zapomněl.“

Řekl, že duchoplavec je člověk, který lítá v balóně. Řekl, že Tom Sawyer Duchoplavec zní moc a moc nóbleji než Tom Sawyer Cestovatel a že jestli to dovedeme do konce, lidi o nás budou mluvit na celém světě, takže by teď za cestovatele nedal ani zlámanou grešli.

V půli odpoledne jsme všechno připravili k přistání a bylo nám náramně. Taky jsme byli velmi namyšlení a v jednom kuse jsme koukali dalekohledem jak Kolumbus, když objevoval Ameriku. Ale pořád jsme neviděli nic než oceán. Odpoledne minulo a slunko se odporoučelo a veškerá země pořád žádná. Lámali jsme si hlavu, čím to je, ale nakonec jsme si řekli, že se to vystříbří a že všechno dobře dopadne. Udržovali jsme směr na východ a jenom jsme zarejdovali kousek výš, abychom ve tmě nenarazili na nějakou věž nebo na kopec.

Já měl službu u kormidla do půlnoci a pak byla řada na Jimovi. Ale Tom zůstával vzhůru pořád. Říkal, že to lodní kapitáni tak dělají, když se loď blíží zemi, a nekonají pravidelnou službu.

No – a když se rozbřesklo, Jim vykřikl a my vyskočili a dívali se, a vskutku, žádná mýlka, viděli jsme zem. Zem se táhla, až kam oko dohlédlo, a byla úplně rovná a žlutá. Nevěděli jsme, jak dlouho už nad tou zemí letíme. Nikde nebyl žádný strom ani pahorek, žádné skály ani města – a Tom a Jim to zkraje považovali za moře. Považovali to za moře, které je v bezvětří načisto hladké; ale my byli tak vysoko, že by se nám ve tmě bylo moře zdálo klidné, i kdyby bylo bývalo rozbouřené nevímjak.

Teď jsme byli všici tři radostí úplně zfanfrnělí. Každý jsme popadli dalekohled a vyhlíželi a vyhlíželi Londýn – ale po žádném Londýně nikde ani vidu ani slechu. Ba neviděli jsme vůbec žádné stavení, žádnou vesnici – ba ani stopu po nějakém jezeře nebo potoku. Tom z toho byl tumpachový. Říkal, že takhle si Anglii nepředstavoval. Odjakživa prý myslel, že se Anglie podobá Americe. Nakonec Tom řekl, abychom se tedy raději nasnídali, potom že se sneseme k zemi a vyptáme se na nejkratší cestu do Londýna. Se snídaní jsme se moc nepatlali, protože jsme byli příliš nedočkaví. Když jsme šli s balónem dolů, začalo se podnebí mírnit a za chvilenku jsme svlékli kožichy. Ale podnebí se v jednom kuse mírnilo dál, a než člověk mohl říct ,obuvník‘, bylo až moc umírněné. Když jsme byli blízko země, málem nám naskakovaly puchýře!

Zůstali jsme s balónem nějakých deset metrů nad zemí – tedy nad tím, čemu jsme říkali země, ale co byl ve skutečnosti písek. Nic než samý písek. Tom a já jsme slezli po provazovém žebříku trochu se protáhnout a proběhnout. Bylo to náramné – míním to protahování. To běhání bylo méně příjemné, protože písek nás pálil do nohou jak řežavé uhlí. Za chvíli vidíme, že kdosi přichází. Chystáme se jít mu naproti, ale vtom slyšíme křičet Jima. Ohlédli jsme se po něm, a Jim v gondole doslova poskakoval a dával nám pažemi nějaké znamení a zplna hrdla křičel. Co na nás volá, tomu jsme nerozuměli, ale stejně jsme se lekli a metli zpátky k balónu. Když jsme se mu přiblížili, rozpoznali jsme slova a udělalo se mi z nich nanic:

„Utíkejte! Utíkejte, jestli je vám život milý! Je to lev – vidím ho dalekohledem. Utíkejte, hoši, berte nohy na ramena, co jen můžete! Lev utekl ze zvěřince a není tady nikdo, kdo by ho chytil!“

Toma ten křik popíchl tak, že doslova letěl, ale mně se strach vrazil do nohou. Připadal jsem si jako bezvládný hadrový panák. Supěl jsem a jistě jsem utíkal, ale měl jsem dojem, že se nedostávám z místa. Bylo to jako ve špatném snu, když vás dohání strašidlo.

Tom doběhl k provazovému žebříku, kousek po něm popolezl a čekal na mě; a jakmile jsem stoupl na nejdolnější příčli, křikl na Jima, aby zapjal motor na plné pecky. Ale Jim úplně ztratil hlavu a řekl, že zapomněl, jak se to dělá. Tak Tom začal lézt nahoru a volal na mě, abych šplhal za ním. Ale lev mně už byl v patách, a při každém skoku vyrobil strašidelné zařvání, a mně se roztřásly nohy tak, že jsem si netroufal pustit se jednou šlapkou příčle. Bál jsem se, že mě druhá noha neunese.

Ale v tu chvíli byl už Tom v gondole a povystoupil s balónem. Vzestup zarazil, jakmile byl konec žebříku nějakých deset metrů nad zemí. A pode mnou řádil lev. Řval a vyskakoval a chňapal po žebříku a měl jsem dojem, že se s mými patami míjí o prst, ne-li o půl prstu. Bylo sladké, bylo opravdu sladké být mimo jeho dosah, a děkoval jsem osudu a liboval si až na půdu – po jedné stránce; ale zároveň jsem tu taky bezmocně visel ve vzduchu a nebyl jsem s to šplhat výš. Z toho se mi zase dělalo nanic a bylo mi mizerně až do sklepa. Moc málokdy se stane, že je člověku zároveň náramně dobře a náramně blbě. Nestává se to často – a komu se to nestalo, o nic nepřišel. Není totiž oč stát.

Tom se mě ptal, jak by mi mohl pomoct, ale já jsem sám nevěděl. Ptal se mě, jestli se udržím tak dlouho, co by odkormidloval do bezpečné vzdálenosti od lva. Řekl jsem, že to dokážu, pakliže nevyjede s balónem výš, než je teď, ale jestli stoupne ještě do větší výšky, že se mi zamotá palice a že zaručeně sletím. Tak Tom řekl: „Drž se!“ a spustil motor.

„Ne tak rychle!“ vykřikl jsem. „Točí se mi hlava.“

Tom totiž vyrazil s balónem jak blesk, když má naspěch. Potom zvolnil a klouzali jsme nad pískem pomaleji, ale pořád se mi z toho ještě zvedal žaludek. Málo naplat, on je to moc nepříjemný pocit, když věci pod vámi utíkají pozpátku – a v naprostém tichu.

Ale za chvilenku bylo najednou hluku dost, neboť lev nás začal dohánět. Jeho řev přivolal další lvy. Kam jste se podívali, odtamtud se k nám velkými skoky nějaký hnal. Netrvalo dlouho a pode mnou jich byl tucet nebo dva tucty, a všici vyskakovali a vrčeli a chňapali po konci žebříku a po sobě navzájem. A my čundrali nad pískem, a ti dole dělali, co mohli, abychom na ty chvíle snad příliš brzo nezapomněli. A potom se přihrnuly další bestie, ačkoliv je nikdo nezval, a mela pod námi byla opravdu slavná.

Vidíme, že náš plán byl pochybený. Takovým způsobem a takovým tempem se těch zvířat nikdy nezbavíme, a já nejsem s to držet se na žebříku do nekonečna. Tak vzal Tom rozum do hrsti a přišel na nový nápad. Totiž zastřelit jednoho z lvů profesorovým obrovským revolverem a uletět, zatímco ostatní lvi zůstanou na místě a budou se o nebožtíka prát. Tom tedy balón zastavil a udělal to, a potom jsme letěli dál a přistáli ve vzdálenosti asi půl kilometru, a tam mi Tom a Jim pomohli do gondoly. Ale jedva jsme byli ve vzduchu, parta lvů se dostavila zase. A když lvi viděli, že jsme opravdu pryč a že na nás už nemůžou, sedli si na své kýty a dívali se na nás jaksi zklamaně. A když to vezmeme kolem a kolem, málo naplat, člověk musí uznat, že z jejich stanoviska to opravdu bylo zklamání velmi šeredné.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše edice se opírá o jediné vydání textu v češtině, a to v knize Tom Sawyer na cestách a jiné prózy. Vydal ji Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., v roce 1966 jako 2146. publikaci v redakci krásné literatury. Graficky ji upravil František Muzika, odpovědnou redaktorkou byla Božena Köllnová. Titul vyšel vázaný v Knihovně klasiků ve Spisech Marka Twaina (svazek pátý, řídil Jaroslav Hornát) v náklatu 31000 výtisků a jeho cena byla 20,50 Kčs.

Text jsme nově přizpůsobili dnešní pravopisné normě a opravili v něm zjevné chyby.

M. H.

Mark Twain

Tom Sawyer na cestách

Přeložil František Gel

Ilustrovala Zuzana Krutá

Odpovědný redaktor Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 368. publikaci

v Brumovicích roku 2016

Vydání první (elektronické)

www.carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

Digitální tituly Carpe diem včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i fyzické knihy a nosiče naleznete na: http://eshop.carpe.cz

ISBN 978-80-7487-213-6

ISBN 978-80-7487-214-3 (pdf)

ISBN 978-80-7487-215-0 (ePub)

ISBN 978-80-7487-216-7 (mobi)

Table of Contents

TOM HLEDÁ NOVÁ DOBRODRUŽSTVÍ

VZESTUP BALÓNEM

TOM VYSVĚTLUJE

MOŘSKÁ BOUŘE

ZEMĚ!

EDIČNÍ POZNÁMKA