Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Alissa Johnson: Jako pravá dáma

Vydání první

Copyright © 2011 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2080. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Nearly a Lady vydaného nakladatelstvím

The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA), Inc., New York v roce 2011

Český překlad © 2017 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2017 Jon Paul

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0572-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0573-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Alissa Johnson

Jako pravá dáma

Pro Maamin,

protože kdybychom byli vyhnáni do Skotska,

zabalila by nám na cestu sendviče se salámem.

Prolog

Markýz z Engsly nebyl nijak předpojatý vůči slabšímu pohlaví a nemyslel si, že pokrytectví je výhradně ženská vlastnost. Teď ho však přemohlo takové rozhořčení, že ho napadlo, jestli to přece jen není pravda. Měl pocit, že licoměrnost je naopak výlučně ženskou doménou, přičemž nespornou mistryní v tomto oboru je lady Engslyová… jeho ovdovělá nevlastní matka.

Tohle zjištění se ho možná dotklo víc, než by se dalo u muže v jeho postavení očekávat, ale šlo o to, že cítil povinnost celou tu nepříjemnou situaci vyřešit.

V místnosti bylo pekelné vedro.

Markýz Engsly a jeho sluha Kincaid se přizpůsobili žhavému italskému slunci a seděli spolu jenom v košilích a naboso. Okna i dveře měli sice otevřené, ale žádný náznak vánku do pokoje nezabloudil, takže papíry rozložené na stolku a na podlaze se ani nezachvěly. Zvenku se dral dovnitř jen nesnesitelně horký vzduch, v němž se markýzovi rosilo čelo a po zádech mu stékaly čúrky potu.

„Podívejte se na tohle,“ řekl markýz, otřel si vlhkou ruku do kapesníku a podal Kincaidovi dokument, který až doteď důkladně studoval. „Sedmdesát pět liber ústavu svaté Anežky pro choromyslné ve východním Londýně.“

Kincaid zvedl oči. Seděl na zemi – což byl podle markýze výsledek sluhova vnitřního boje mezi hrdostí a pohodlím – obložený účetními knihami za posledních dvacet let, obsahujícími položky zapsané šílenou ženou. „O těchhle dobročinných příspěvcích nic nevím, mylorde,“ odpověděl.

„Ani nemůžete. Žádný ústav svaté Anežky totiž ve východním Londýně není,“ řekl markýz.

Odhodil list stranou a vzal do ruky další. Jeho obsah ho dokonce i v tíživém ovzduší, které teď panovalo v místnosti, upřímně rozesmál.

„Osmdesát liber ročně na péči o slečnu Blytheovou, dceru pana Roberta Blythea a zároveň schovanku markýze z Engsly,“ vyčetl z papíru a zamával jím ve vzduchu. „Schovanku. Že by si můj otec, kterému se dělalo nevolno dokonce i při pohledu na vlastní děti, vzal na starost nějakou malou dívenku? To je hodně troufalá lež. Jak to, že nám proradnost té ženské mohla takhle uniknout?“

„Váš otec byl do ní bezhlavě zamilovaný,“ odpověděl Kincaid.

Markýz odložil dokument k předcházejícímu listu papíru. „Pokud byl vůbec takového citu schopen, pak každopádně ano.“

„Okamžik, mylorde. Jak se jmenovalo to dítě?“

Markýz se za stolem zamračil. „Slečna Blytheová,“ zopakoval, ale byl přesvědčený, že ho Kincaid dobře slyšel už předtím. „Nezmáhá vás to vedro? Třeba by vám krátký odpočinek –“

„Krátký odpočinek by mi neuškodil, ale není to nutné. Měl jsem na mysli křestní jméno toho děvčátka.“

„Aha,“ vydechl markýz a přeletěl pohledem list papíru s přehledem výdajů na oblečení a ubytování dotyčné dívenky. Byl přesvědčený, že všechny položky jsou smyšlené. „Tady je to – Winnefred. Slečna Winnefred Blytheová.“

„Winnefred,“ opakoval Kincaid a celý obličej se mu rozsvítil, jako kdyby mu v paměti vytanula nějaká příjemná vzpomínka. „Freddie. Proboha, úplně jsem na ni zapomněl.“

„Chcete mi říct, že to dítě skutečně žije?“

„Ano. Nebo přinejmenším žilo. Před dvanácti lety. Vikářova dcera, malá Annabelle Holmesová, nám o ní psala krátce potom, co jsme odešli z domu vašeho otce. Byla to okouzlující dívenka, myslím Annabelle. Na to, že byla tak malá, měla dokonale vyvinutý talent pro vytváření absurdních situací.“

„Čímž si naprosto získala mého bratra,“ dodal markýz, který si vybavil, že Gideonovi nikdy nevadilo, když za ním Annabelle cupitala po panství jako pejsek a neustále ho zasypávala všetečnými otázkami. Jenomže tohle všechno se odehrálo ještě předtím, než Gideon odjel bojovat do války. Od té doby se z něj stal jiný člověk. Úplně jiný člověk. Teď by už o obdiv nějaké malé cácorky nestál. „O čem vám v tom dopisu psala?“

„Pokud si to dobře pamatuju, váš otec a pan Blythe byli pozvaní na nějakou nesmírně honosnou oslavu spojenou s lovem. A jeden opilý host tam tehdy způsobil požár ve stáji. Pan Blythe se podle všeho zachoval velice statečně a začal vyvádět všechny koně ven. Jenomže stáj se při tom zřítila k zemi a on utrpěl smrtelné zranění. Než naposledy vydechl, otočil se k muži, který stál v tu chvíli nejblíž – k vašemu otci – a požádal ho o splnění posledního přání.“

„Aby se postaral o jeho dceru,“ dovtípil se markýz.

„Ne tak docela. Jsem přesvědčený, že tehdy nezaznělo slovo ‚dcera‘, ale jméno ‚Freddie‘. Váš otec a pan Blythe nebyli žádní blízcí přátelé, ale jenom povrchní známí, a tak váš pan otec usoudil, že ‚Freddie‘ je Blytheův syn. A z vděčnosti, že mu ten nešťastník zachránil jeho nesmírně cenného koně, souhlasil – před svědky – že si to dítě vezme do péče. Když se pak přede dveřmi objevila malá Winnefred, způsobilo to obrovský poprask. Váš otec se strašně rozzuřil, protože byl přesvědčený, že ho Blythe záměrně uvedl v omyl. A vaše nevlastní matka se pak osobně zaručila, že to děvče umístí někam jinam, jen aby ho uklidnila.

„Byla vlastně jediný člověk, který se do toho mohl vložit. Docela mě mrzí, že mi to ušlo,“ poznamenal markýz a znovu přeletěl očima jednotlivé cifry.

„Osmdesát liber ročně. Pokud se lady Engslyová zachovala jako v ostatních doložitelných případech a polovinu téhle částky ukradla, vyplývá z toho, že to děvče mělo k dispozici čtyřicet liber na rok. To moc není, že?“

Kincaid odsunul účetní knihy stranou a vstal. „Po zmizení lady Engslyové jí už nikdo žádné peníze neposlal.“

Ovzduší v místnosti ztěžklo. „Před víc než půl rokem,“ řekl markýz tiše. „Zatraceně. Je tady nějaká adresa,“ dodal a poklepal na papír. „Murdoch House, Enscrum, Skotsko. To je nedaleko hranic, viďte? Napíšu o tom Gideonovi. Při troše štěstí se vyplácela celá částka jednou ročně, takže tam slečna Blytheová ještě bude. Můžeme to dát do pořádku.“

„Během vaší nepřítomnosti se stará o rodinný majetek váš bratr? Možná byste se měl vrátit –“

„Ne,“ vyhrkl markýz ostřeji, než zamýšlel, a unaveně si přejel dlaní po obličeji. „Omlouvám se. Nejsem úplně ve své kůži. Za všechno může to vedro a vědomí, že jsme nijak nepokročili. Gideon uvalil veškerou péči o rodinný majetek na bedra našeho tajemníka, ještě než jsem ho stačil poprosit, aby si to vzal na starost on. Potřebuje se nějak zaměstnat. Mít nějaký cíl.“

Něco, pomyslel si markýz, co by zahnalo stíny, které se bratr snaží zakrýt bezstarostným úsměvem a nenucenými poznámkami. „Prospělo by mu, kdyby si mohl zahrát na rytíře bez bázně a hany.“

Kincaid souhlasně přikývl, ale promluvil až po krátkém zaváhání. „Napadlo vás, že… některé informace, po nichž pátráte, tady třeba nenajdete?“

Markýz se tvářil, jako kdyby nepochopil narážku obsaženou v Kincaidově otázce. „Pokud je nenajdu tady, najdu je u vdovy po mém otci. Až ji vypátráme…“ Až ji vypátráme, nenajdeme vůbec nic ze všech těch věcí, které během let ukradla, dodal sám pro sebe. „Až ji vypátráme… najdeme Rose.“

Kincaid promluvil až po chvíli – tiše, účastně a cituplně, jako starý přítel. „Už je to víc než dvanáct let, mylorde. Dvanáct let bez jediné zprávy. Prosím vás. Musíte se smířit s možností, že ji nikdy nenajdete. Vše nasvědčuje tomu, že prostě odešla.“

„To bych vycítil,“ řekl markýz, aniž zvedl oči od stolku. Odmítl připustit, že by pochyboval o něčem, co mu po markýzině zmizení vlilo do žil novou naději. „Rose neodešla. Jenom… jenom o ní zatím nevíme.“

Jako o lady Engslyové, napadlo ho. A o slečně Blytheové.

„Mám dojem, Kincaide, že tahle rodina má nesmírně nešťastný zlozvyk – až příliš často odkládá své ženy neznámo kam.“

Kapitola 1

„Jestli se pohnete, provrtám vás skrz naskrz!“

No tohle… Zatraceně.

Během předlouhé cesty z Londýna do skotského Enscrumu lord Gideon Haverston uvažoval, jak ho asi v usedlosti Murdoch House uvítají. Napadala ho spousta možností. Byl to v mnoha ohledech optimistický člověk, jemuž nechyběla představivost, a tak mu nezbývalo nic jiného než doufat, že se vzájemné shledání obejde pokud možno bez hořkých slz a výčitek a bude naopak plné vděku a radosti.

Nevylučoval, že by třeba mohlo zaznít i slovo „hrdina“.

Ani ve snu ho však nenapadlo, že na konci svého putování najde dům bez života a ve stáji lupiče, který ve tmě zašeptá: „Jestli se pohnete, provrtám vás skrz naskrz!“ a přitiskne mu na kříž hlaveň pušky.

V životě však už zažil i horší uvítání.

„Jestli vám jde o peníze, najdete je dost těžko, pokud pro ně jeden z nás nesáhne do mé kapsy. I když jsem slyšel, že nějaký Rus dokáže pohybovat různými předměty za pomoci myšlenek. To je úžasná schopnost. Možná se to k vám taky doneslo.“

Následovalo ticho.

„Vy máte pro strach uděláno, viďte?“ ozvalo se ze tmy šeptem. „Nejsem žádný lupič.“

Je to nějaký mladíček, pomyslel si Gideon. Mladičký hoch, a navíc vyděšený. Na podobné chlapce narazil už na palubě lodi Vytrvalost, takže dobře věděl, že mají dětinský sklon zahalovat svůj strach do předstírané statečnosti. Schválně mluvili hlubším hlasem, jako tenhle člověk, a na jejich řeči bylo znát, že jim slova vycházejí z hrdla sevřeného strachem.

Já a bát se? To tedy ne, kapitáne. Já se rozhodně nebojím.

Ale báli se. Hlupáky na své lodi nestrpěl.

Ten mládenec, který teď stál za ním, byl určitě na útěku a doufal, že přenocuje tady na seně. Pro oba bude lepší, když toho zelenáče zneškodní dřív, než provede nějakou hloupost, které by pak oba litovali.

Gideon přenesl váhu těla na zdravou, nezraněnou nohu, otočil se, jednou rukou odstrčil hlaveň pušky a druhou sevřel v pěst.

V tu chvíli pronikl dovnitř otevřenými dveřmi proužek měsíčního světla a Gideon na okamžik zahlédl kalhoty, ňadra a dlouhý cop.

Žena.

Ještě než jeho pěst zasáhla cíl, podvědomě ruku povolil. Ale protože je každý dobrý skutek po zásluze potrestán – zejména bláhová snaha o galantní chování – Gideonův trest přišel rychle a byl bolestivý a ponižující. Hlaveň pušky ho udeřila do břicha tak zprudka, že se musel chtě nechtě přikrčit do předklonu, a pak ho přímo do nosu praštilo koleno. Zalapal po dechu, před očima se mu zatmělo a nakonec uslyšel křupnutí, jak mu cosi tvrdého a obrovského padlo na hlavu.

„Takže je mrtvý? Zabily jsme ho?“

Winnefred se naklonila ke své přítelkyni Lilly, která se zase skláněla k muži, jehož s nasazením všech sil poslaly do bezvědomí. Nemohla si pomoct, ale v první chvíli ji zaplavil pocit hrdosti provázený úlevou. Potom si však uvědomila, že v ní stále přetrvává příšerný strach. Je to mizerný zloděj, říkala si, a měl se radši pokusit vykrást jim dům, a ne je připravit o zvířata.

„Co se stalo, stalo se,“ prohlásila. „Teď ho musíme někam schovat. Co když sem toho člověka přijde někdo hledat?“

„V tom případě se určitě podiví, jak se jeho kůň dostal do naší stáje,“ odpověděla Lilly a svezla se do podřepu k muži ležícímu na zemi na břiše. „A my jsme ho nezabily. Tou pánví jsem ho praštila já. Vy jste do něj jenom trochu strčila.“

Přestože ve tmě nebylo nic vidět, Winnefred zakroutila očima. „Rozhodně se zeptám vikáře, jestli to sehraje nějakou úlohu, až nás budou pohřbívat. Snad mají oběšení vrahové nárok na pohřeb, nebo ne?“

„Při troše štěstí se to nedozvíme. Ještě totiž dýchá.“

„Ach.“

Winnefred spíš cítila, než viděla upřený pohled své někdejší vychovatelky a nynější přítelkyně. „Vaše starost o nedotknutelnost lidského života je dojemná,“ poznamenala Lilly.

„Do té hlavy jste ho praštila vy,“ připomněla jí Winnefred. „Kromě toho, mrtvé tělo se dá schovat snadněji než živé… Neměly bychom ho spoutat, co myslíte?“

„Asi ano. Ten jeho plášť vypadá… zdá se, že byl dost drahý.“

„Dovedu si představit, že zločincům jejich řemeslo dost vynáší. Napadlo vás někdy –“

„Ne.“

„Škoda. Nikdo by vás nepodezíral,“ řekla Winnefred, uchopila kus provazu a roztřeseně začala svazovat mužovy ruce, zatímco Lilly mu stejným způsobem spoutávala nohy.

„Boty má také kvalitní a kalhoty jsou ušité z té nejlepší látky,“ prohodila Lilly. „Ráda bych se na něj podívala ve světle. Přineste svíčku –“

„Ne. Už nám jich zbývá jenom pár. Nebudu jimi plýtvat kvůli tomu, abych viděla, jak ten člověk vypadá.“

„Freddie.“

„Chyťte ho za nohy. Já mu nadzvednu ramena a vytáhneme ho ven.“

Po mnohaleté fyzické práci měly obě ženy pevná záda a silné ruce, ale vynášet dospělého člověka ze stáje pro ně bylo nesmírně namáhavé. Celý přesun tak provázelo Lillyino reptání a Winnefredino klení.

Venku dopadlo měsíční světlo nejprve na mužovy nohy. Winnefred musela uznat, že Lilly měla ohledně jeho bot pravdu. Byly opravdu velice pěkné. Potom si všimla i kalhot a na míru šitého pláště. A nakonec spatřila i jeho obličej orámovaný tmavými vlasy, výrazný nos a bradu i dlouhé řasy. A také široká ústa s –“

„Ach, propána!“ vykřikla Lilly a zalapala po dechu. Její hlas zněl ve tmě nepřirozeně hlasitě.

„Copak? Co se děje?“ zeptala se Lilly a uchopila muže o něco pevněji, protože Lilly mu upustila nohy na zem.

„To je on. To je on. To je… Počkejte…“ Lilly se sklonila až k jeho obličeji. „Není to on.“

„Proboha, Lilly –“

„Je to ten druhý. Gideon.“

„Gideon?“ opakovala Winnefred. „Chcete říct, že je to lord Gideon Haverston? Bratr našeho štědrého dobrodince? Tady?“ Naklonila se, znovu se mu zadívala do tváře a pak mu uvolnila hlavu a nechala ji klesnout na zem.

„Winnefred, na co myslíte?“ zeptala se Lilly tiše a Winnefred si pobaveně pomyslela, že její přítelkyně šeptá, jako by se Haverstonův stav zázračně změnil – jako by se náhle probral z bezvědomí a už jenom klidně spal.

„Máte naprostou pravdu. Bylo to ode mě krajně lehkomyslné,“ řekla Winnefred s rukama v bok. „Měla jsem ho vzít po hlavě ostrým kamenem.“

„Ach ne, to ne. Co jsme to provedly?“

„Promarnily jsme skvělou příležitost. Aspoň podle mě. Teď už jsme mohly plánovat, jak ho pošleme na výlet na dno jezera, a ne… Proč ho u všech čertů rozvazujete?“

„Vysvětlíme mu to,“ vyjekla Lilly téměř hystericky a pustila se do uvolňování provazu. „Byla to strašlivá chyba. Dvě ženy, které žijí samy –“

„Lilly, nechte toho,“ zarazila ji Winnefred, znovu se sklonila a chytila přítelkyni za ruce. „Žijeme tu o samotě už celé roky, a on se sem za celou dobu nikdy neobtěžoval přijet.“

„Třeba nevěděl –“

„Věděl,“ opáčila Winnefred a na okamžik se odmlčela. Nikdy nemínila přiznat, co před časem udělala, ale teď neviděla jinou možnost. „V zimě, když jste byla tak nemocná, jsem mu napsala dopis a požádala ho, aby si o vás promluvil se svým bratrem.“

„Vůbec vám neodpověděl,“ poznamenala pochmurně Lilly.

„No, odpověděl,“ zamumlala Winnefred. Věděla, že na ten pocit ponížení, který ji ochromil po přečtení jeho dopisu, nezapomene do konce života. „Musíme jít.“

Pomohla Lilly vstát a odtáhla ji k domku pro zahradníka. „Sbalte si s sebou něco lehkého, co nás nebude zatěžovat. Vezmeme si jeho koně. Než se rozváže, budeme už dávno daleko, pokud nám bude přát štěstí.“

„Nemůžeme ho tady jen tak nechat.“

Winnefred postrčila Lilly dovnitř, překročila práh a zabouchla za sebou dveře. „Můžeme a uděláme to. Když tady můžu nechat Claire – proboha, úplně mi to trhá srdce – můžu tady klidně nechat i jeho, zatraceně.“

„Claire je koza, Winnefred.“

„Ale je v ní víc lidskosti než v nějakém Haverstonovi.“

Otevřela starou skříň, odsunula stranou dvoje šaty vyhrazené na cesty do města a vytáhla kožený váček s mincemi, které se jí podařilo ušetřit. „Skoro půl libry,“ zašeptala a zatřásla váčkem.

„No tedy,“ zasmála se nevěřícně Lilly. „V tom případě procestujeme celý kontinent jako nóbl dámy.“

„Řekla bych, že je to lepší než cesta do vězení –“

„Počkejte,“ zarazila ji Lilly, sáhla do truhly a vylovila z ní nějaké šaty. „Mám nápad.“

Kapitola 2

„Svlékněte si ty kalhoty, Freddie.“

„Co když budeme muset utíkat? Do téhle spousty látky se mi leda tak zapletou nohy. Spíš byste si měla navléknout kalhoty i vy.“

Gideon vyslechl během svého jednatřicetiletého života spoustu rozhovorů na nejrůznější témata, ale žádný z nich nebyl tak podivný a zároveň zábavný jako ten, který k němu doléhal právě teď. Nechával oči zavřené, zčásti ze zvědavosti, zčásti kvůli bodavé bolesti, která mu pulzovala v hlavě, a jenom poslouchal.

„Do té spousty látky se vám nohy zapletou tak jako tak, ať si pod ní ty kalhoty necháte, nebo ne.“

„Ale budu moct ty šaty ze sebe shodit, ne?“

„Vypadáte podezřele. Jako byste byla vycpaná.“

„Připadám si spíš podezřele hloupá. Nemůžu uvěřit, že jsem na to vůbec kývla.“

Gideon uslyšel jemné zašustění sukní a zachytil vůni levandule a sena. Připadalo mu, že je to příjemná kombinace.

„Je moc krásný. Škoda, že je to takový mizera.“

„Tiše. Napadlo vás, že by nás mohl slyšet?“

„To podle mě není moc pravděpodobné. Celé hodiny se ani nepohnul,“ slyšel Gideon a cítil, že se k němu jedna z obou žen sklání a pokládá mu na čelo – opatrně, ba téměř něžně – mokrý studený hadr. „Víte naprosto určitě, že není mrtvý?“

Gideon měl z tónu téhle ženy dojem, jako by doufala, že se její společnice ohledně jeho stavu mýlí, a tak usoudil, že bude lepší, když otevře oči.

Před sebou spatřil dívku, již předtím zahlédl ve stáji, ale její cop byl pryč. Světle hnědé vlasy se zlatými pramínky, které jí rámovaly oválný obličej, teď měla poněkud neuměle vyčesané nahoru. Nebyla klasicky krásná. Na to měla poněkud výraznější nos, trochu širší ústa a také pár pih na jinak hladké sametové pleti. Přesto působila nesmírně půvabně.

Je to prostě jiný, nepopsatelný druh krásy, usoudil Gideon. O nic lepší, ale ani o nic horší než ten, který považují za ideál příslušníci aristokracie. Prostě… odlišný. Jenom hlupák by chtěl tvrdošíjně rozhodovat, který z nich je působivější. Pokud by kterýkoliv z obou typů vzal za vzor, následným porovnáním by se určitě zjistilo, že tomu druhému něco chybí. Bylo by to totéž jako porovnávat krásu kytice růží ze skleníku a kytičku polního kvítí. Nebo jako srovnávat příslovečná jablka a pomeranče. Ale proč vlastně jablka a pomeranče? pomyslel si.

„Proč ne hroznové víno a třešně?“ řekl nahlas.

Dívka sebou při jeho otázce prudce trhla a Gideon si všiml v rychlém sledu tří věcí. Za prvé, že její jantarové oči – které předtím upírala na jeho čelo, jako by doufala, že uvidí na obvazu prosakovat krev – mají stejný zlatavý lesk jako pramínky v jejích vlasech. Za druhé, že je poměrně malá, což ho překvapilo, protože ho v zápase přemohla. Připadal si trapně. A za třetí, že v šatech, které měla na sobě, skutečně vypadala jako vycpaná.

„Omlouvám se,“ vypravil ze sebe chraptivě, odkašlal si a srdnatě ignoroval bolest, která mu okamžitě začala pulzovat v hlavě. „Tohle jsem vám ale při našem prvním setkání říct nechtěl. Jenomže jsem si nepředstavoval, že mě při té příležitosti praštíte po hlavě. Mám dojem, že ten dnešní zážitek byl daleko dramatičtější, než by mě nebo vás vůbec napadlo.“

Jantarové oči se rozšířily a zamrkaly. „Já…“

„Předpokládám, že jste slečna Winnefred Blytheová, nemýlím se?“ Byl si téměř jistý, že tahle žena, kterou její společnice nabádala, aby si svlékla kalhoty, je Freddie. „Nebo se mi snad podařilo vyděsit nějakou jinou ženu?“

Oči se jí zúžily do tenkých škvírek. „Nikoho jste nevyděsil. A mě už vůbec ne.“

Vtom dívku odstrčila stranou druhá žena, o něco vyšší modrooká tmavovláska. Vypadala o trochu starší než zlatovláska, ale jenom o pár let. Gideona napadlo, jestli v noci v té stáji své přítelkyni pomáhala. Doufal, že ano, protože představa, že ho přivedly do bezvědomí dvě drobné ženy, pro něj byla přijatelnější, než že to zvládlo jen jediné slabé stvoření.

„Jsem slečna Ilestoneová,“ představila se brunetka, jako kdyby předpokládala, že se už Gideon dovtípil, o koho jde. „Prosím vás, promiňte to slečně Blytheové. Byl to dramatický večer. Chtěla říct jen to, že jsme vás považovaly za oběť útoku nějakého násilníka, nebo dokonce několika násilníků. Objevily jsme vás ve stáji svázaného a v bezvědomí.“

Gideon si pomalu poškrábal kůži na zápěstí, otlačenou od provazů. „Tak násilníků,“ opakoval, ale nevěřil ženě ani slovo. „Násilníků, kteří pronášeli kousavé poznámky a měli dlouhé vlasy spletené do copů?“

„Do copů? Bože můj, toho jsem se bála,“ vydechla slečna Ilestoneová a ustaraně si přitiskla dlaň na čelo. „Zranění hlavy bývají nesmírně zrádná. Pan Pirkle spadl loni ze střechy svého hostince, a když se pak probral, přísahal na všechno, co je mu svaté, že ho z ní strčila jeho manželka.“

Aha, takže se rozhodly pro tuhle taktiku. „A proč by to nemohla být ona?“ zeptal se.

„Protože už byla sedm let po smrti.“

„V tom případě ji sotva mohli považovat za podezřelou,“ přitakal. „Mám za to, že moje věci mi ukradli, takže –“

„Vůbec ne. To je štěstí, že? Musely jsme ty lupiče s Winnefred vyrušit, když –“

„Vyděsit,“ opravila ji Winnefred.

Slečna Ilestoneová střelila po své přítelkyni varovným pohledem. „Když jsme vyšly z domku. Dělaly jsme totiž veliký rámus.“

„Vy jste věděly, že tam jsou?“ zeptal se. Dobře si uvědomoval, že by je neměl takhle ponoukat, ale připadalo mu to nesmírně komické.

„Zprvu ne. Ne,“ odpověděla slečna Ilestoneová. „Viděly jsme vás, jak jste vyšel z panského domu a pak zmizel ve stáji. Chtěly jsme se tam podívat, ale uslyšely jsme zevnitř hluk, jako když se někdo pere. Vrátily jsme se tedy nazpátek, popadly hrnce a pánve a –“

„A nepopadly jste náhodou taky pušku?“

„Proboha, to ne! Co bychom si s ní počaly? Každopádně jsme s tím nádobím nadělaly spoustu rámusu. Chvilku jsme počkaly, podívaly se do stáje a našly tam vás.“

To je ale úžasná lež, pomyslel si Gideon. Rád by se zeptal, která z obou žen ji vymyslela, případně jestli je napadla spontánně, anebo zda ji vypracovávaly postupně v době, kdy byl v bezvědomí. Znovu však cítil ve vzduchu strach. Jako předtím ve stáji. Hlas slečny Ilestoneové zněl vyrovnaně, ale ruce se jí třásly. Slečna Blytheová ji jemně odstrčila od lůžka a udělala krok dopředu, jako by se stavěla na její obranu. Nakonec Gideon usoudil, že bude rychlejší, snadnější a méně bolestné, když se bude prozatím tvářit, jako by jim věřil.

„No, dámy, zdá se, že jsem vám zavázaný obrovskou vděčností.“

Slečna Ilestoneová zrůžověla, nervózně si odkašlala a upřela oči kamsi za jeho rameno. „To nestojí za řeč, mylorde.“

„Nebuďte tak skromná, Lilly,“ ozvala se sladce slečna Blytheová. „Zachovala jste se nesmírně statečně.“

„Winnefred –“

„Slečna Blytheová má pravdu. Pokud…“ Konec věty však Gideon nedořekl. „Proč si myslíte, že jsem lord?“

„Už jsme se setkali,“ vysvětlila mu slečna Ilestoneová. „Asi si to nepamatujete. Ale jen krátce a před mnoha lety. Mám dojem, že jste tehdy přijel domů na prázdniny. No a já jsem byla na návštěvě v domě vašeho otce se svou sestřenkou, lady Engslyovou.“

„Lady Engslyová je vaše sestřenka?“ zeptal se Gideon, zvedl se na lůžku do sedu a pocítil jistou úlevu při zjištění, že se mu hlava netočí jedním směrem a žaludek opačným. „Ozvala se vám někdy v poslední době?“

„Ne, už…“ Na chvilku se zamyslela. „Už od ní nemám zprávy skoro dva roky. Ale nikdy jsme si nebyly blízké.“

„Proč?“ zeptala se Gideona slečna Blytheová. „Stalo se jí něco?“

Gideon rychle vydechl. Neměl sice panický strach z nejrůznějších skandálů jako většina ostatních šlechticů, ale nerad s někým probíral trapné rodinné záležitosti. Zastával názor, že život je příliš krátký a člověk by ho neměl promarnit napravováním cizích prohřešků. Jenomže dluh byl dluh a Engslyovi nesplnili slib, který Winnefred Blytheové dali.

„Lady Engslyová před několika měsíci zmizela a s ní i veliká částka peněz ukradená z rodinných truhlic.“

„Ukradená?“ zopakovala slečna Ilestoneová a zakoulela očima.

„No a co?“ ozvala se slečna Blytheová. „Váš otec byl bohatý jako Midas.“

„Freddie,“ napomenula ji slečna Ilestoneová.

Mladší z obou žen projevila aspoň špetku slušného vychování a zatvářila se poněkud rozpačitě. „Jen jsem tím chtěla naznačit, že lady Engslyová netrpěla nouzí.“

„To rozhodně netrpěla,“ souhlasil Gideon. „Můj otec k ní byl velice štědrý – za života i ve smrti. Když loni zemřel, zůstalo jí po něm slušné dědictví. Teprve teď se snažíme zjistit, proč cítila takovou potřebu zmocnit se ještě dalších peněz. A mezitím se jako rodina pokoušíme nějak napravit všechny škody, které napáchala. Proto jsem se vypravil sem do Skotska.“

„Škody?“ vyhrkly obě ženy unisono.

Gideon přikývl a znovu jen zdráhavě potlačil nechuť pojmenovat nahlas zločiny, kterých se jeho nevlastní matka dopustila. „Jedním ze způsobů, jak lady Engslyová odčerpávala rodové peníze, byly příspěvky na smyšlené dobročinné účely. Další spočíval v tom, že vykazovala dvojnásobné výlohy na různé záležitosti a polovinu si nechávala pro sebe.“

„A do které kategorie spadáme my?“ vyhrkla slečna Blytheová. „Charita, anebo výlohy?“

„To ještě nevím,“ odpověděl Gideon a naklonil se k ní. „Dostávaly jste z pokladny Engslyových nějaké peníze?“

„Ano.“

„V tom případě spadáte do výloh,“ řekl se širokým úsměvem podmračené Winnefred.

„Jenomže my jsme dostávaly peníze přímo od lorda Engslyho,“ namítla slečna Ilestoneová. „Nejdřív od vašeho otce a potom –“

„Ne tak docela. Možná jeho jménem, ale všechno zařizovala lady Engslyová a pan Lartwick, což byl otcův tajemník a také její spolupachatel, pokud vás to zajímá. Otec neměl tušení, že společně kradou, a já s bratrem také ne. O vás jsme se dozvěděli teprve před necelým měsícem.“

Obě ženy si rychle vyměnily překvapený, pochybovačný pohled. Slečna Blytheová otevřela ústa, jako by chtěla něco poznamenat – cosi hodně nepříjemného, pokud se dalo soudit podle jejího pohledu – ale zase je zavřela, potom co na ni slečna Ilestoneová nenápadně zavrtěla hlavou.

„Chcete se na něco zeptat?“ vyhrkl Gideon.

Vyslaly k němu nejistý pohled. Zase ten strach, pomyslel si. „Co kdybyste se teď na chvíli zamyslely a ujasnily si, jak byste si představovaly svůj další život?“

„Svůj další život?“ opakovala slečna Blytheová. „Takže jste sem přijel, abyste nás odsud vyhnal?“

Její odevzdaný tón se ho nepříjemně dotkl, ale nemohl jí ho mít za zlé. „Přijel jsem za vámi, jak už jsem řekl, abych napravil křivdu, již vám způsobila členka mé rodiny. Uhradíme vám zpětně celou apanáž, na kterou jste měla nárok, slečno Blytheová. A k tomu ještě něco jako odškodnění. Můžete tady zůstat tak dlouho, jak chcete, nebo vám můžeme najít nějaký jiný domov, který by víc odpovídal vašemu vkusu… Pokud ovšem vašemu vkusu nejlépe neodpovídá Buckinghamský palác. V takovém případě byste měla bohužel smůlu.“

Otočil se ke starší z obou žen. „Pokud jde o vás, myslím… Jak jste se tady vůbec ocitla, slečno Ilestoneová? O vás se mi bratr ve svém dopise vůbec nezmínil.“

„Ne? Já… Po tváři jí přeletěl stín, ale zmizel stejně rychle, jako se objevil. „Přijela jsem sem s Freddie – slečnou Blytheovou – přímo z panství vašeho otce. Moji nejbližší příbuzní jsou pryč a lady Engslyová mi nabídla místo vychovatelky.“

V té době jí nemohlo být víc než sedmnáct, pomyslel si Gideon. „A dostávala jste během všech těch let nějakou mzdu?“

„No, byla tady ta apanáž pro slečnu Blytheovou…“ Konec věty nechala viset ve vzduchu a zatvářila se rozpačitě. „Každopádně jsem neměla potřebnou průpravu.“

„Aha. Takže je zapotřebí uhradit vám zpětně plat. Řekl bych, že by to měla být stejná částka, jakou tvoří apanáž slečny Blytheové.“

Teprve teď se konečně dočkal reakce, jakou si maloval během své cesty do Skotska. Slečna Ilestoneová napřáhla paži ke své svěřenkyni, stiskla jí ruku a celá se rozzářila radostným vzrušením.

„Za dvanáct let? Plat za celých uplynulých dvanáct let? Myslíte to vážně? Ale to je hodně peněz a váš bratr –“

„Bude zděšený, až se dozví, že jste za svou práci vůbec nic nedostávala.“ Zaletěl pohledem ke slečně Blytheové a usmál se na ni. „Určitě to bylo… náročné.“

Slečna Ilestoneová se láskyplně rozesmála, ale Gideon nespouštěl oči ze slečny Blytheové, která jen sotva znatelně ohrnula rty, pokud se ovšem nezmýlil.

„Byla jsem hotový anděl,“ oznámila mu.

„Možná padlý anděl,“ prohodila její přítelkyně suše, uvolnila jí ruku a uhladila si sukni. „No, musíte být vyhladovělý, mylorde. Nejdřív se vám postarám o něco k snídani a potom vám připravím pokoj vedle v domě. Určitě se tady pár dní zdržíte, je to tak?“

„Ano, ale nemusíte si dělat starosti. Zajistím si pokoj v hostinci pan Pirklea.“

„To bohužel nepůjde, před dvěma týdny vyhořel.“

„Zase paní Pirklea?“

„Pan Pirkle,“ odpověděla slečna Blytheová s poťouchlým úsměvem. „Když to chytilo, byl uvnitř. S tou boulí na hlavě budete muset být opatrný.“

„Pan Pirkle se včas dostal do bezpečí,“ ujistila ho slečna Ilestoneová a pak se otočila ke své mladší přítelkyni. „Pojďte, Freddie, čekají nás povinnosti a mylord si potřebuje odpočinout.“

„Řekl bych, že jsem si už odpočinul,“ namítl Gideon, ale slečna Ilestoneová zavrtěla hlavou.

„Radši se šetřete,“ prohlásila a zamířila ke dveřím, avšak když položila ruku na kliku, znovu se k němu otočila a řekla tiše: „Psala jsem vašemu otci i bratrovi. Nikdy jsem nedostala odpověď.“

Gideon se nad jejími slovy na chvilku zamyslel. „Za otce mluvit nemůžu. Je bohužel možné, že vaše dopisy dostal a záměrně na ně neodpověděl. Ale Lucien rozhodně nepatří k lidem, kteří neplní své povinnosti. Prostě to nemá v povaze. Připadá mi nejpravděpodobnější, že se k němu vaše dopisy vůbec nedostaly. Dokonce pochybuju, že o vás ví.“

Přijala jeho vysvětlení mlčky, jenom pokývala hlavou a odešla.

Slečna Blytheová počkala, dokud se za její přítelkyní nezavřely dveře, a teprve potom promluvila. „Ty dopisy schovala lady Engslyová, viďte?“

„Někdo to rozhodně udělal,“ připustil Gideon po krátkém zaváhání. „Mohl to být i pan Lartwick nebo někdo, kdo jim posluhoval. Ale dokud nenajdeme lady Engslyovou, můžeme se o tom jenom dohadovat.“

Winnefred přikývla podobně jako krátce předtím její přítelkyně a vykročila ke dveřím. „Potřebuju Lilly nějak pomoct,“ řekla.

„Okamžik, Winnefred. Nebude vám vadit, když vás budu oslovovat Winnefred?“

„Já –“

„Výborně,“ skočil jí do řeči, potěšený pohledem do jejích jantarových očí, v nichž nakrátko zasvítilo. „Proč jste se ubytovaly v domku pro zahradníka, a ne přímo v domě? Je kouzelný, ale pro dvě osoby dost těsný.“

V obou ohledech měl pravdu. Kamenné zdi byly čerstvě obílené a hrubá prkenná podlaha čistě vydrhnutá. Na čtyřech oknech visely pěkné záclony a na lůžku – které měl teď vyhrazené pro sebe – byl rozprostřený umně vyšívaný přehoz v různých odstínech modré a zelené barvy. Police zavěšené na všech čtyřech stěnách obsahovaly úhledně srovnané nádobí, kuchyňské potřeby, léčivé přípravky a spoustu drobností, které sbírají a s oblibou vystavují snad všechny ženy – a vyvádějí tím z míry snad všechny muže: drobné porcelánové figurky, roztomilé ručně malované dřevěné truhličky a jeden bohatě zdobený čajový šálek, příliš křehký na to, aby se dal pravidelně používat k pití.

Domek s jediným pokojem však nebyl vybudovaný tak, aby sloužil dvěma ženám, ale měl v něm bydlet jenom jeden muž – zahradník. A nabízel pouze tolik volného místa, aby se člověk mohl jen tak tak protáhnout kolem jednotlivých kusů nábytku.

Winnefred naklonila hlavu na stranu a zadívala se mu do tváře. „Usoudily jsme, že s tím omezeným příjmem peněz vyjdeme snadněji, když budeme bydlet tady, a ne v domě.“

Vždyť Murdoch House není žádné rozlehlé sídlo, pomyslel si Gideon se svraštěným obočím. Nanejvýš čtyři ložnice, dvě místnosti s postelemi pro sloužící, salon, jídelna a kuchyně. Příjem obou žen byl nepochybně omezený, ale na pokrytí životních nákladů a údržbu domu postačoval.

„Možná bych se nemusela ubytovat v tomhle domku pro zahradníka, kdybych byla muž a uměla posoudit, za co se vyplatí peníze utratit, a na čem naopak ušetřit.“

V první chvíli zamrkal a pak se rozesmál. „To je ale nesmírně podivné vysvětlení. A jsem přesvědčený, že jste ani jediné slovo nemyslela vážně.“

Winnefred hned neodpověděla, jenom se mu dál dívala do tváře. Gideon netušil proč, ale vyváděla ho tím z rovnováhy. Po chvíli se otočila a přešla k jedné polici, vzala do ruky ručně malovanou truhličku, vytáhla z ní složený dopis a vrátila se k lůžku. Zvedla hlavu, vysunula bradu, otevřela ústa… a zase je zavřela.

Nakonec zmuchlala dopis v dlani. „Jestli je tohle žert,“ řekla až po chvilce, „pak je nesmírně krutý. A já se postarám o to, abyste Lilly za tuhle bolest zaplatili.“

Než jí stačil odpovědět, zamířila ke dveřím a odešla.

Zvláštní stvoření, pomyslel si. Byla úplně jiná, než očekával. Představoval si uzavřenou mladou ženu – plachou a zakřiknutou – nejspíš žijící s nějakým postarším manželským párem ze zdejší vesnice, najatým k tomu, aby zajišťoval její potřeby. Měl za to, že uvidí tichou, nenápadnou bytost, která se může pochlubit dobrým vychováním a vznešeně snáší svou chudobu.

No, s tou chudobou se nemýlil. Obě ženy žily v domku vybudovaném pro zahradníka a nosily šaty, které vyšly z módy nejméně před deseti lety. Co proboha dělaly s těmi čtyřiceti librami ročně?

Tohle nebude nijak těžké zjistit, řekl si a vstal z postele. Byl odhodlaný neproležet zbytek dne v posteli a nelámat si hlavu otázkami, na které si může sám snadno odpovědět. V první chvíli se musel opřít o čelo postele, protože jeho pohmožděné tělo při tak náhlém pohybu zaprotestovalo, ale v životě už zažil horší zranění a pokaždé se z nich sám vlastní vůlí vykřesal. Rozhlédl se po místnosti, jestli někde neuvidí svou hůl.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2