Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. et Mgr. Jana Mlýnková

učebnice pro obor sociální činnost

2., doplněné vydání

Pečovatelství 1. díl

učebnice pro obor sociální činnost

2., doplněné vydání

Recenze: PhDr. Jana Uhrová

© Grada Publishing, a.s., 2016

Cover Photo © Allphoto, 2016

Autorka i nakladatelství děkují společnosti Linet spol. s r.o. za zapůjčení obrázků 30–33, společnosti Soral & Hanzlik s.r.o. za zapůjčení obrázku P1 a společnosti ConvaTec Česká republika s.r.o. za zapůjčení obrázku P4 a finanční podporu publikace.

Obrázek P7 byl otištěn s laskavým svolením společnosti Nutricia a.s.

Obrázky P2 a P6 byly otištěny s laskavým svolením společnosti Hartmann – Rico a.s.

Obrázky 8–18 a 20 byly převzaty z knihy Páral, J.: Malý atlas obvazových technik. Praha, Grada Publishing, a.s., 2008. Autorem ilustrací PhDr. Josef Bavor.

Obrázky 5, 19, 25, 26, 29, 36, 40, 42, 46, 47, 53, 58, 61 přepracoval podle návrhů autorky Karel Mikula.

Obrázek 49 Petr Žalmánek.

Ostatní obrázky a fotografie dodala autorka.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 6383. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 256 + 4 strany barevné přílohy

2. vydání, Praha 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9458-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9457-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-0131-3 (print)

1Úvod do pečovatelství

Vzdělávací cíle

Po prostudování kapitoly je student schopen:

■Charakterizovat termín pečovatelství, cíle a rysy pečovatelství.

■Popsat vývoj oboru pečovatelství.

■Vyjmenovat kompetence pečovatele.

■Vysvětlit význam Československého červeného kříže.

1.1Charakteristika a cíle pečovatelství

Zdraví je jednou ze základních podmínek kvalitního a spokojeného života lidí. Světová zdravotnická organizace definuje zdraví jako „stav úplné fyzické, psychické a sociální pohody, nejen jako nepřítomnost nemoci“ (Kol. autorů, 2005, s. 5). Zdraví je významné jak pro jedince samotného, tak pro jeho nejbližší, rodinu, přátele, ale i pro celou společnost. Úroveň zdraví populace ovlivňuje její celkový vývoj, hospodářský a ekonomický růst, zvyšování životní úrovně.

Význam pečovatelství se od konce 20. století začíná měnit. Stárnutí populace je jedním z významných demografických rysů současné doby. Je to proces, v jehož průběhu se postupně mění struktura obyvatelstva tak, že se zvyšuje podíl osob starších 60 let a snižuje se podíl osob mladších 15 let. Zároveň v naší společnosti žije mnoho lidí s fyzickým, mentálním či jiným handicapem, kteří potřebují k zajištění svých potřeb stálou přítomnost druhé osoby. Nejbližší rodinní příslušníci tuto roli zpravidla neplní, např. z ekonomických či jiných důvodů, proto je třeba zajistit péči jinou, kvalifikovanou osobou. Zde hraje pečovatel nebo pečovatelka nezastupitelnou sociální i zdravotní roli, a to v domácí i institucionální péči nebo např. formou osobní asistence. Pomoc pečovatelů bude více a více žádaná a potřebná.

1.1.1Hlavní cíle pečovatelství

Při definování cílů pečovatelství můžeme vycházet z cílů ošetřovatelství, neboť oba obory jsou si podobné a mají mnoho styčných ploch.

Úkoly pečovatelství

■Pomáhat jednotlivci, rodině, skupinám dosáhnout tělesného, duševního a sociálního zdraví a pohody.

■Podpořit jejich pozitivní zdraví, tj., aby se náš klient aktivně podílel na péči o vlastní zdraví a byl ochoten o sebe pečovat.

■Provádět prevenci onemocnění.

■Zajišťovat ordinace lékaře – např. podat klientovi připravené léky nebo připomenout, aby klient léky užil, dodržovat rehabilitační režim.

■Snižovat negativní vliv onemocnění na celkový stav jedince, předcházet dalším onemocněním a komplikacím.

■Nacházet a uspokojovat potřeby klientů s porušeným zdravím, osob zdravotně postižených nebo s nevyléčitelným onemocněním.

Zjednodušeně můžeme říci, že cílem pečovatelské práce je poskytování služeb seniorům a osobám se zdravotním, mentálním či jiným handicapem, které nejsou schopny si zajistit své potřeby a denní úkony vlastními silami. Touto pomocí je možné zajistit co nejdelší setrvávání klienta v domácím prostředí.

1.1.2Charakteristické rysy pečovatelství

■Pečovatel poskytuje aktivní péči, tedy péči vstřícnou, kterou odborník sám nabízí.

■Péče je poskytována individualizovaně, vychází z individuálních potřeb klienta.

■Péče respektuje nejnovější vědecké poznatky.

■Pečovatel chápe klienta komplexně, tj. holisticky, pojímá jej jako biologický, psychosociální a duchovní celek.

■Péči poskytuje tým pečovatelů.

■Péče má preventivní charakter – pečovatel je zaměřen především na podporu zdraví, avšak respektuje i sekundární a terciární prevenci.

1.1.3Uplatnění pečovatele

Pečovatel zajišťuje u svých klientů činnost ošetřovatelskou (pečuje) a sociální. Přímá práce s uživatelem sociálních služeb (klientem) zahrnuje následující oblasti, v nichž se pečovatel může uplatnit:

■činnosti v domácím prostředí seniorů – jde především o saturaci základních a vyšších potřeb (potřeby nemocných viz dále), zajištění nákupů, doprovod k lékaři, na vyšetření, pobyt s klientem v domácím prostředí po různě dlouhou dobu podle jeho potřeb; v těchto případech je pečovatel zaměstnán např. u agentur domácí péče, u humanitární organizace Charita apod.

■péče o osoby s fyzickým, duševním, mentálním a jiným handicapem a nesoběstačné klienty různého věku – pečovatel zajišťuje např. hygienickou péči, příjem potravy, tekutin apod.

■činnosti v institucionální péči – v domovech pro seniory, domovech s pečovatelskou službou apod.

■péče o děti s mentálním a jiným postižením v domácí či institucionální péči – v dětských centrech, denních stacionářích apod.

■péče o klienty závislé na omamných látkách, provádění terciární prevence – streetworking

1.1.4Kompetence pečovatele

Termín kompetence znamená pravomoc, rozsah působnosti. V našem případě jde o rozsah činností/postupů, které pečovatel může vykonávat po ukončení kvalifikačního studia.

Přesný výčet kompetencí a výkonů, jež může pečovatel vykonávat, uvádí vyhláška č. 505/2006 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona o sociálních službách. Uvedeme si výčet činností, které pečovatel zajišťuje a je za ně osobně odpovědný:

■osobní asistence – pomoc při stravování, osobní hygieně, pohybu a přemísťování

■nácvik dovedností pro zvládání péče o vlastní osobu, nácvik soběstačnosti

■pomoc při obstarávání osobních záležitostí – doprovod klienta na úřad, k lékaři, na vyšetření, na terapii, do jiných institucí

■péče o domácnost klienta – úklidové práce, praní a žehlení prádla, nákupy podle přání klienta

■průvodcovské a předčitatelské služby

■provádění fyzioterapeutické péče podle pokynů, aktivní a pasivní cviky

■edukační (vzdělávací) činnosti – nácviky dovedností (jak si namazat chleba), edukace za účelem zlepšení či udržení zdraví a kvality života

■zprostředkování návazné péče či pomoci

■pomoc při vytváření integrační strategie a plánů k začlenění jednotlivce či etnické skupiny do společnosti – tvorba individuálního plánu klienta, zprostředkování kontaktu se společenským prostředím

■kontakt s rodinou a nejbližšími osobami klienta

1.2Nárys vývoje pečovatelství

Z historického hlediska můžeme rozlišit tři vzájemně se překrývající vývojové linie péče.

■Nejstarší, laická péče – nemocní si ji poskytují sami (tzv. sebepéče), nebo s pomocí rodinných příslušníků. V dávných dobách ji také poskytovali lidoví léčitelé a porodní báby.

■Druhý typ péče se vyvinul s příchodem křesťanství v 9. století a nazýváme ji charitativní péče. Ta byla zaměřena na chudé, mentálně, fyzicky a jinak handicapované jedince, osamělé staré osoby bez přístřeší. Byla a dosud je zajišťována církevními organizacemi.

■Třetí typ péče vznikl na konci 19. století, kdy můžeme hovořit o organizované léčebné, ošetřovatelské a sociální péči o nemocné. V této době došlo k velkému rozmachu medicínských poznatků, v oblasti sociální vznikaly zákony, které řešily např. situaci osob s postižením.

Ještě v 19. století se většina lidí léčila doma a byla ošetřována členy rodiny. V bohatších rodinách péči poskytovaly služky nebo ošetřovatelky. Neškolené ošetřovatelky však měly skutečně nízké sociální postavení. V nemocniční službě bylo mnoho žen pocházejících z nižších vrstev obyvatelstva a za svou práci byly skromně ohodnocovány.

1.2.1Pečování ve středověku

Počátky organizované péče o nemocné a potřebné můžeme v českých zemích sledovat již v 10. století, kdy vznikaly na území Prahy první hospice. Byly to útulky pro pocestné a osoby, které cestovaly do cizích zemí za účelem obchodování. Později byly hospice zřizovány pro chudé, opuštěné a nemajetné osoby bez přístřeší, nemocné, sirotky a nechtěné děti. Péči poskytovaly náboženské řády, které viděly své poslání ve službě trpícím a potřebným. Vedle svých klášterů zakládaly první špitály, jež zajišťovaly zabezpečení základních potřeb – střechu nad hlavou, alespoň částečnou obživu, lůžko a teplo. O léčení a kvalitním pečování o nemocné nemohla být ve středověké době řeč. Špitály měly spíše sociální a preventivní charakter. Pobytem ve špitálech byl zachráněn nejeden lidský život. Pečovatelství představovalo laickou službu trpícímu člověku a mělo vysoce humánní charakter. O nemocné pečovali členové a členky církevních ošetřovatelských řádů bez jakéhokoliv odborného vzdělání. Péči poskytovali na základě postupného získávání praktických zkušeností.

Významnou postavou počátků ošetřovatelské péče o potřebné a nemocné u nás byla Anežka Přemyslovna (obr. 1), která žila ve 13. století. Byla to sestra českého krále Václava I. Jejím otcem byl český král Přemysl Otakar I. Založila v Praze několik klášterů, první v roce 1233 U sv. Haštala, kde byl umístěn i špitál. Anežka Česká založila také ošetřovatelský řád Křižovníků s červenou hvězdou, který při pečování o nemocné vycházel z pravidel vypracovaných Anežkou. V pozdějších letech byla Anežka Přemyslovna pokládána za zakladatelku českého ošetřovatelství.

Obr. 1 Anežka Přemyslovna (zdroj: Staňková, 2001, s. 7)

Další ošetřovatelské řády, které se věnovaly péči o nemocné

■Suverénní vojenský a špitální řád sv. Jana Jeruzalémského – řád maltézských rytířů, původně nazývaný johanité, vznikl v Jeruzalémě a do českých zemí přišel ve 12. století

■Řád sv. Lazara – pochází také z Jeruzaléma; tento řád se věnoval péči o nemocné s leprou (přenosné infekční onemocnění, tehdy neléčitelné)

■diakonky – pracovaly kromě špitálů a lazaretů také v domácnostech

■řád Milosrdných bratří – vznikl ve Španělsku, na našem území začal působit od 17. století

■řád sv. Alžběty – působil ve své nemocnici v Praze od počátku 18. století

■řád sv. Karla Boromejského (boromejky) – působily ve své nemocnici v Praze na Malé Straně

Pečovatelská služba poskytovaná potřebným byla nesmírně náročná a pochopitelně málo placená. Mezi civilními pečovatelkami a ošetřovatelkami byly i osoby poznamenané hanbou a prostitucí, které ošetřovatelskou činnost vykonávaly z donucení. Tímto způsobem např. Marie Terezie snižovala prostituci.

1.2.2Války a vývoj péče o raněné a nemocné

Vývoj péče o nemocné souvisel s válkami. Velký počet raněných vojáků, stálé infekce, nedostatečná hygiena lazaretů a nedostatečné odborné znalosti lékařů i pečujících osob vyvolávaly potřebu lékařské a ošetřovatelské péče.

O zvýšení úrovně ošetřovatelské péče o raněné vojáky se zasloužil švýcarský kupec Henri Dunant (čte se Ánry Dynán, 1828–1910), který byl svědkem nelidského utrpení vojáků v bitvě u Solferina v roce 1859, kde bojovala francouzská vojska proti rakouské armádě. Byl tak nemile překvapen utrpením mladých, zraněných a sténajících mužů, že jim sám začal poskytovat péči. Vyvinul značné úsilí k tomu, aby vznikla organizace, jež by poskytovala péči raněným lidem. V roce 1864 byla v Ženevě založena mezinárodní organizace Červený kříž. Bylo to dosud největší humanitární hnutí, jaké kdy svět poznal. V mezinárodním Červeném kříži byly sdruženy organizace jednotlivých států. Dnes pomáhají nejen oblastem, kde řádí válka, ale starají se o oběti záplav, zemětřesení, zasahují v zemích, kde se šíří infekční nemoci apod.

Zásadní zlom v rozvoji pečování o nemocné přinesla krymská válka (1853–1856). Na Krymu bojovala ruská vojska proti anglické a francouzské straně. Anglická vláda vyslala na bojiště vzdělanou ošetřovatelku Florence Nightingalovou (čte se florens najtingelovou, 1820–1910) (obr. 2). S pečováním o nemocné se seznámila v Anglii, Německu a ve Francii. Se skupinou ošetřovatelek se v lazaretu starala o raněné vojáky, organizovala ošetřovatelskou službu, uvedla do provozu prádelnu, zavedla hygienická pravidla, která tam dosud neexistovala. Tak se podstatně snížil počet infekčních onemocnění a úmrtnost vojáků.

Obr. 2 Florence Nightingalová (zdroj: Švejnoha, 2004, s. 13)

Na druhém pólu fronty, tj. na ruské straně, pečoval o raněné ruský lékař Nikolaj Ivanovič Pirogov (1810–1881). Na Krym přivedl skupinu ošetřovatelek, jež byly odborně vycvičeny v ošetřovatelské péči.

1.2.3Vývoj ošetřovatelského a sociálního školství

Jistý posun v péči o nemocné můžeme sledovat v 19. století, kdy se začínají objevovat názory, že pečování má být prováděno osobou, která disponuje určitým vzděláním a vědomostmi. Vzdělání představuje záruku, že pečovatelka bude umět poskytnout kvalitní péči. Na myšlenku vzdělané pečovatelky měl pozitivní vliv rozvoj medicíny a vznik prvních nemocnic na konci 18. století. Tento vývojový trend si vynutil postupné zakládání ošetřovatelských škol.

První ošetřovatelská škola vznikla v Londýně v roce 1860 zásluhou Florence Nightingalové. Škola připravovala ošetřovatelky pro nemocniční i domácí službu. Florence vytvořila vůbec první koncepci ošetřovatelství.

Ošetřovatelské školy jako vzdělávací instituce v naší zemi jsou poměrně mladé. Myšlenka, jak vzdělávat ošetřovatelky pro domácnost, se zrodila v Ženském výrobním spolku českém, jenž byl založen v rámci emancipačního hnutí v roce 1871 Karolinou Světlou v Praze. Tento spolek zřídil v roce 1874 první školu pro ošetřování nemocných. Nebyla to škola v dnešním slova smyslu. Šlo o nestejně dlouhé několikaměsíční kurzy, jichž bylo realizováno pouze pět.

Byla to první ošetřovatelská škola svého druhu v Rakousku-Uhersku (české země byly jeho součástí). Posluchačky zde získaly teoretické a praktické znalosti a dovednosti pod vedením českých lékařů, učitelů lékařské fakulty. Kurzy byly pro posluchačky pořádány zdarma, platil se pouze poplatek ve výši jeden zlatý jako příspěvek na učební pomůcky. Posluchačky kurzů byly rozděleny na řádné a mimořádné. Řádná posluchačka byla ta, která se prokázala „vysvědčením o mravnosti“, absolvovala praktická cvičení v chorobinci a na konci kurzu se podrobila závěrečným zkouškám. Mimořádné posluchačky byly paní a dívky, které docházely pouze na přednášky, neúčastnily se praktické výuky a neskládaly závěrečné zkoušky. Chtěly se pouze dozvědět informace pro svou vlastní potřebu, aby si dovedly poradit při ošetřování nemocného člena rodiny. Pro řádné posluchačky byla navíc organizována výuka německého jazyka, aby se mohly domluvit v německých rodinách. Škola neměla dlouhého trvání, po pěti kurzech zanikla. Přesto je třeba ocenit, že to byla první škola na území Rakouska-Uherska, která vzdělávala mladé ženy v péči o nemocné. V roce 1882 vznikla ošetřovatelská škola ve Vídni (Rudolfinerhaus).

Poté, co zanikla škola pro ošetřování nemocných, se ve vzdělávání ošetřovatelek nepokračovalo. Teprve v roce 1916 byla v Praze otevřena Státní dvouletá ošetřovatelská škola, která zůstala v činnosti až do roku 1948. Škola měla vysokou odbornou, zejména teoretickou úroveň. V prvních letech její existence ukončovalo studium 10–15 dívek v jednotlivých kurzech, později byl počet absolventek mnohem vyšší. V době první republiky byla škola po určitou dobu pod záštitou Československého červeného kříže (dále ČSČK). ČSČK pozval tři zkušené americké sestry, aby pomohly zvýšit úroveň instituce a prestiž ošetřovatelského povolání. Miss Parsons (americká sestra) a její asistentky vypracovaly koncepci teoretické a praktické výuky. Po odchodu amerických sester se v roce 1923 stala první ředitelkou školy Sylva Macharová, která absolvovala ošetřovatelskou školu ve Vídni.

V době první republiky i během 2. světové války byly zakládány další dvouleté ošetřovatelské školy. Čtyřleté studium vzniklo až v roce 1948.

První sociální škola

V roce 1918 byla v Praze otevřena Ženská vyšší škola pro sociální péči, která připravovala v jednoletém studiu sociální pracovníky. Vyšší škola přijímala ke studiu ženy od 18 let s předchozím středoškolským vzděláním. Vybudovat tento typ školy bylo dávným přáním dr. Alice Masarykové, dcery prezidenta T. G. Masaryka. Angažovala se v sociální oblasti a byla velmi činnou členkou ČSČK. Cílem ČSČK bylo věnovat se zdravotnímu stavu obyvatel, jejich sociální situaci, posílit zdravotní výchovu obyvatelstva pořádáním ošetřovatelských kurzů pro veřejnost, podílet se na odborném výcviku ošetřovatelek. Snažil se o zlepšení zdravotního stavu mužů, kteří se vrátili z války s tělesným postižením nebo jinak podlomeným zdravím. Vznik školy tedy úzce souvisí s úkoly, které si ČSČK stanovil.

Absolventky školy pro sociální péči byly průkopnice v oblasti sociální péče a pečovatelství. Je třeba si uvědomit, že dosud u nás neexistoval podobný typ školy. Je zajímavé, že zde studovaly i ženy, jež absolvovaly ošetřovatelskou školu, chtěly si zvýšit a doplnit vzdělání, a získat tak širší okruh znalostí a dovedností. Absolventky školy se mohly uplatnit:

■ve veřejném zdravotnictví – jako inspektorky bytů, zdravotní úřednice v obci, ve spolcích proti tuberkulóze, protialkoholních spolcích, ve spolcích pro kojence, jako ošetřovatelky ve školách apod.

■v péči o mládež a v lidovýchově – jako úřednice v sirotčincích, ve spolcích pro péči o mládež (České srdce), jako úřednice při soudech o mládež, v poradnách pro volbu povolání, jako vychovatelky zanedbané mládeže, učitelky v kurzech pro veřejnost, v kurzech pro výchovu pěstounek apod.

■ve všeobecném chudinství – jako úřednice chudinských ústavů, v péči o sirotky, invalidy a pozůstalé po padlých vojínech apod.

Škola zajišťovala přednášky v následujících oborech:

■sociální lékařství – byly sem zahrnuty např. tyto předměty: praktická hygiena, sociální instituce, hygiena ženy-matky, hygiena dítěte

■pedagogicko-psychologický obor – zahrnoval např. předměty obecná psychologie, pedopsychologie, patopsychologie, odborná pedagogika

■právní obor – občanská nauka, občanské právo, rodinné, trestní právo, veřejné pojišťování a další

Vedle těchto hlavních předmětů se posluchačky učily účetnictví, vaření, stenografii.

Praktická výuka byla zajišťována v sociálních ústavech, v Jedličkově ústavu, pracovních dílnách, úřadovnách, poradnách apod.

Po zrušení této školy byla otevřena v roce 1936 Masarykova státní škola zdravotní a sociální péče v Praze, aby připravila posluchačky pro kurativní péči. Při škole byl i internát. Výše školného a internátního poplatku daleko přesahovaly možnosti širších vrstev obyvatelstva. Škola přijímala pouze maturantky.

1.2.4Alice Masaryková

Alice Masaryková (1879 ve Vídni – 1966 v Chicagu) (obr. 3) zaujímá v rozvoji sociální péče nezastupitelné místo. Studovala na dívčím gymnáziu Minerva v Praze. Jako jedna z prvních žen začala studovat vysokou školu. Nastoupila na lékařskou fakultu, ale studium ji neuspokojovalo. Z toho důvodu přešla na filozofickou fakultu, kde se věnovala historii a filozofii. Svá zahraniční studia sociologie absolvovala na univerzitě v Lipsku a v Chicagu. Po návratu ze studijních pobytů se začala věnovat sociální péči. Založila Ženskou vyšší školu pro sociální péči v Praze v Holešovicích, která byla později přejmenována na Vyšší školu sociálního zabezpečení a studium bylo rozšířeno na dva roky. Masaryková zde učila. Škola byla otevřena právě včas. Konec války představoval katastrofální životní podmínky pro většinu lidí. Přišla s nápadem založit na Slovensku Ústav Milana Rastislava Štefánika v Turčianském Svatém Martinu, který měl vychovávat slovenské sociálně zdravotní pracovnice. Ústav byl za přítomnosti prezidenta republiky slavnostně otevřen v roce 1926.

Obr. 3 Alice Masaryková (zdroj: Švejnoha, 2003)

V roce 1918 byla dr. Alice Masaryková jmenována první předsedkyní ČSČK. Spolupracovala s americkým a britským Červeným křížem, kde hledala pomoc při řešení sociálních podmínek v Československé republice a zejména na Slovensku. V oblasti Slovenska a Podkarpatské Rusi, která byla součástí ČSR, byla sociální a zdravotní situace obyvatel mnohem horší než v Čechách.

Alice Masaryková se vzdala funkce předsedkyně na konci roku 1938 a odjela do ciziny, kde pokračovala ve své práci. Nad Československou republikou se začala stahovat nacistická mračna a po mnichovském diktátu dr. Masaryková nemohla již déle zůstat ve své zemi. V zahraničí dále pracovala ve prospěch naší republiky a ČSČK. V roce 1940 gestapo obsadilo budovu ČSČK, nacisté zničili nebo zabavili veškerý majetek a ČSČK byl na celém území naší republiky zrušen.

V září roku 1945 se spolu s bratrem Janem Masarykem, pozdějším ministrem zahraničí, vrátila do vlasti. Jeho tragická smrt a převzetí státní moci komunisty v roce 1948 ji vedly k druhé emigraci. Usadila se v USA, kde zemřela v českém domově pro seniory. V roce 1994 se Český červený kříž postaral o převoz ostatků své zakladatelky. Alice Masaryková byla pohřbena do rodinné hrobky v Lánech.

1.3Samostudium

K zapamatování

■cíle pečovatelství

■Anežka Přemyslovna, Henri Dunant, Nikolaj Ivanovič Pirogov, Florence Nightingalová

■Ženská vyšší škola pro sociální péči

■dr. Alice Masaryková, Československý červený kříž

Kontrolní otázky, cvičení

1.Vyjmenujte kompetence pečovatele.

2.V jakých sociálních oblastech se může pečovatel uplatnit?

3.Jaké znáte vývojové linie ošetřovatelské péče?

4.Charakterizujte zakladatelku českého ošetřovatelství a v čem spočívá její význam.

5.Jaký význam měly války pro rozvoj pečování?

6.Popište počátky ošetřovatelského a sociálního školství.

7.Jaké cíle své činnosti si stanovil ČSČK? Která významná osoba je spjata s touto organizací a co o ní víte?

Literatura

■JAROŠOVÁ, D. Péče o seniory. Ostrava: Ostravská univerzita v Ostravě, Zdravotně sociální fakulta, 2006.

■KAFKOVÁ, V. Z historie ošetřovatelství. Brno: Institut pro další vzdělávání pracovníků ve zdravotnictví, 1992.

■KOLEKTIV AUTORŮ. Základy ošetřování nemocných. Praha: Karolinum, 2005.

■MLÝNKOVÁ, J. Ošetřovatelství a Československý červený kříž. In: Diagnóza v ošetřovatelství, 2009, roč. 5, č. 2, s. 18.

■ŠVEJNOHA, J. Alice Masaryková, první předsedkyně Československého červeného kříže. Praha: Český červený kříž, 2003.

■ŠVEJNOHA, J. Florence Nightingalová, zakladatelka dobrovolné ošetřovatelské péče. Praha: Úřad ČČK, 2004.

Table of Contents

1 Úvod do pečovatelství

Vzdělávací cíle

1.1 Charakteristika a cíle pečovatelství

1.1.1 Hlavní cíle pečovatelství

1.1.2 Charakteristické rysy pečovatelství

1.1.3 Uplatnění pečovatele

1.1.4 Kompetence pečovatele

1.2 Nárys vývoje pečovatelství

1.2.1 Pečování ve středověku

1.2.2 Války a vývoj péče o raněné a nemocné

1.2.3 Vývoj ošetřovatelského a sociálního školství

1.2.4 Alice Masaryková

1.3 Samostudium

2 Ošetřovatelský proces a potřeby nemocných

2.1 Charakteristika a fáze ošetřovatelského procesu

2.3 Potřeby nemocných

3 Obvazová technika

3.1 Dělení obvazů podle materiálu

4 Nozokomiální nákazy a jejich prevence

4.1 Nozokomiální nákazy

4.2 Prevence nozokomiálních nákaz

4.2.5 Sterilizace

5 Sledování fyziologických funkcí

5.1 Sledování tělesné teploty

5.1.4 Měření tělesné teploty

5.2 Sledování pulzu

5.3 Sledování krevního tlaku

5.4 Sledování dechu

6 Péče o základní potřeby klientů

6.1 Péče o lůžko klienta

6.2 Péče o osobní hygienu dospělých

6.2.6 Hygienická péče u imobilního klienta

6.3 Péče o osobní hygienu kojenců a batolat

6.4 Polohy nemocných

6.5 Imobilizační syndrom

6.6 Prevence dekubitů

6.6.1 Definice a faktory ovlivňující vznik dekubitů

6.6.5 Preventivní opatření vzniku dekubitů

6.7 Péče o vyprazdňování

6.7.1 Vyprazdňování stolice

6.7.2 Vyprazdňování moči

6.7.3 Péče o stomie

6.8 Péče o dýchání

6.8.7 Použití inhalátoru

6.9 Péče o výživu

6.10 Péče o spánek a odpočinek

6.11 Péče o klienta s bolestí

6.11.5 Projevy bolesti

6.12 Péče o pohyb

6.12.5 Rehabilitační ošetřovatelství