Copyright© 2017 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Tomáš Přibyl

Copyright© 2017 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-261-2 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-262-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-263-6 (CD-PDF)

Spisovatel, ať dělá, co dělá, vždy se nějak inspiruje svým životem a lidmi, které potkává. To, co z toho ale nakonec sestaví, je fikce, která vlastně nemá se skutečností moc společného. Takže osoby a děje v této knize jsou smyšlené, ať už se někomu podobají nebo ne…

Tátovi a mámě, bez nichž bych nikdy nic nenapsal.

Oči, které nevidí

Kněz nervózně přešlapoval ve vstupním portálu gotického kostela. Ještě pořád byl překvapený, že slíbil vést obřad, jaký nikdy žádný kněz v dějinách katolické církve nevedl. Rozhlížel se, a stále ho nenapadalo, jak by to celé vysvětlil na biskupství, kdyby se to tam někdo dozvěděl. A netušil ani, jak by to vysvětlil Bohu, protože prostě sám nechápal, proč na to kývl.

Uklidňoval se tím, že si nevzal slavnostní roucho ani štolu, a nešlo tak vlastně o oficiální církevní akt. Měl na sobě civilní oblečení – černé boty, kalhoty, šedé sako a klasickou kněžskou košili s kolárkem. Do kapsy saka si dal ale posvěcené oleje, kterými pomazával. Věřil, že je bude správné použít, a doufal, že Bůh na to bude mít stejný názor. Přesto když viděl přilétnout malé hejno holubů na střechu protějšího domu, záviděl jim, že mohou kdykoli před nebezpečím uletět.

Na malém náměstíčku před více než pět set let starým portálem panoval zatím klid. V sobotu před polednem tu takhle na začátku června vládla vždy ospalá atmosféra. Zdejší renesanční a částečně gotické jádro nepatřilo k nejnavštěvovanějším českým památkám, přestože bezesporu náleželo k nejkrásnějším a mělo přes tisíc let starou historii.

Na všechnu tu tradici kněz právě myslel a přesto, že tu sloužil jako vikář už bezmála deset let, cítil se momentálně jako cizinec. Tím v Čechách jako rodilý Valach z Moravy sice částečně byl, ale hlavní příčinou jeho pocitu vytržení ze společenství všech věřících, kteří do kostela sv. Jakuba za ta staletí chodili pro boží útěchu a svátosti, bylo, že tady teď povede cosi, co ani nemělo název a nikdy a nikde na světě se zřejmě neodehrálo.

Jak by tomu mohl říkat? Antisvatba? Když za ním přišli, souhlasil okamžitě. Skoro až nadšeně – tak moc cítil, jak to potřebují. Pochyby přišly až druhý den, ale nebyly natolik silné, aby to zrušil. Ani teď by jim neřekl, že raději kostel zamkne, než by je pustil dovnitř. A tak tiše doufal, že ho povede Duch Svatý, a nejistotu v něm vyvolávalo jen to, že porušuje všechny možné církevní tradice.

První příchozí neznal, což vysvětlovalo to, že byli oblečení v lehkém letním oblečení. Od některých krátkých sukní a hlubokých výstřihů se raději odvrátil. Několik mladých žen a dívek mělo malé květiny. Lidé se dávali do řeči a ukazovali si pytlíky s rýží a košíčky okvětních lístků. Kdyby je někdy viděl na mši, měli by třeba alespoň lehké svetříky a muži saka, protože by věděli, že je to vhodnější, ale hlavně, že v kostele bude i takhle na začátku léta chladno.

První pár, který byl dostatečně oblečen a kněz ho znal ze mší i života farnosti, se objevil pět minut před polednem. To už byl portál a okolí kostela zaplněno asi třiceti lidmi a další postupně přicházeli. Poznával některé páry, jež oddával nebo jim křtil děti.

Většinou se na lidi usmíval a mrkal přes silné dioptrické brýle. Občas mu někdo mávl rukou na pozdrav. Do hovoru se dal až s vysokým štíhlým párem, který dobře znal. S Marií a Markem.

„Nečekal jsem, že přijde tolik lidí,“ svěřil se kněz a snažil se usmívat.

„A to tu ještě nejsou jejich rodiny,“ poznamenala často skeptická Marie. Rozhlížela se po lidech a nevěřícně kroutila hlavou.

„Jak to bude vypadat?“ zeptal se Marek a snažil se do hlasu dát co nejvíc podpory, protože na knězi viděl, že není zcela ve své kůži. „Já mám úkoly jen před obřadem, tak jen abych věděl, co bude pak.“

„Mám scénář,“ řekl a vytáhl z kapsy saka pár popsaných papírových kartiček. „V podstatě jako svatba bez mše.“

„Alespoň to nebude dlouhé,“ řekla Marie; byla naštvaná, že vůbec přišla. Přesvědčil ji Marek, ale na toho se zlobit nedokázala, tak se mračila na všechny kolem. „Co si o tom myslíš?“ zeptala se.

Kněz přemýšlel, co by odpověděl. Už by to mohl mít zformulované, ale neměl. Navíc Marii dlouho a dobře znal a věděl, že potřebuje odpověď řádně podepřenou katechismem a liturgickými pravidly.

„Znáš Evu,“ zachránil ho Marek, který stejným neargumentem přesvědčil i Marii.

„Tohle byl ale nápad Adama,“ řekl kněz. A vzápětí se lekl, že v nebezpečné konverzaci zbytečně pokračoval.

„Vždycky byla šílená a on to jen podpořil, místo aby ji trochu zklidnil,“ brblala dál Marie, ale bylo znát, že to nemyslí zle.

„Ono taky, jak je Adam pokřtěný teprve loni, tak ještě nemá moc ty církevní návyky.“

Pokračování rozhovoru naštěstí pro kněze zabránil příjezd několika aut. Žádné z nich nemělo na kapotě malého ženicha ve fraku, cylindr nebo panenku a kytici jako tradiční symboly toho, že přivážejí nevěstu a ženicha. Každé ale mělo v oknech stužku s myrtou. Parkovala po stranách náměstíčka a vystupovali z nich slavnostně oblečení lidé. Mladí i starší – v pubertě i viditelně dávno v důchodu.

„Jak se jim podařilo přesvědčit tolik lidí, aby se něčeho takového zúčastnili?“ divila se Marie a znovu nevěřícně kroutila hlavou.

„Třeba se ještě ukáže, že to má nějaký vyšší smysl,“ uklidňoval ji Marek.

Neinformovaný pozorovatel by shromáždění před kostelem vnímal jako sraz svatebčanů před obřadem. Řada lidí měla myrtu i na klopě, prakticky každý se usmíval a dával najevo, že se těší. Jako poslední přijela Škoda Roomster ve světle modré metalíze.

Na straně řidiče z ní vystoupil vysoký černoch s piercingem pod spodním rtem, náušnicemi a dredy. Na sobě měl lehce pomačkaný bílý oblek s černou košilí rozepnutou skoro až do poloviny hrudi. Z druhé strany vystupovala zrzka s vlasy spletenými do copánků a letními květovanými šaty laděnými do světle zelené barvy – v té měla i náušnice a boty na vysokém podpatku s kamínky.

„Kdo to je?“ zeptal se Marek.

„Svědci,“ vysvětlil vikář. „Adam a Eva by měli přijet každou chvíli zleva,“ dodal a povyšel na začátek portálu, aby do ulice lépe viděl. Marek šel za ním a Marie se přidala. Z mírného kopečka k nim dlážděnou ulicí přijížděli on a ona na koloběžce pro dva.

„Už jedou!“ vykřikl Marek nadšeně na ostatní. Dav se za ním začal přesouvat na začátek ulice. Marek se tam postavil na jednu stranu a na druhou si stoupl svědek, vytáhl rudou širokou šerpu a s Markem ji roztáhli nad hlavami lidí. Jasnou žlutou barvou na ní byl ozdobný nápis: HODNĚ ŠTĚSTÍ DO DALŠÍHO ŽIVOTA. Marie měla co dělat, aby se nepokřižovala, a knězův nervózní úsměv se změnil ve škleb. O tomhle dopředu nevěděl, a když viděl, jak lidé vytahují mobily a začínají fotit a natáčet, pokusily se o něj mdloby.

Za řídítky stála Eva. Měla na sobě dlouhé bílé šaty, na které si sama namalovala květy pivoněk, růží a oblíbených frézií. Na vlasech ostříhaných na krátko někam mezi uši a ramena jí ležel věneček z fialových květů. Adam za ní měl černé kalhoty, bílou košili s dlouhým rukávem, šedivou vestu zapnutou na knoflíky, motýlka a celé to završil kulatý slaměný klobouk, pod nímž za brýlemi vykukovaly šedomodré oči. V zubech držel kytici svázanou z lučního kvítí a mohutnými odrazy poháněl koloběžku.

Svědkyně se svým manželem a blonďatou manželkou svědka roznášeli mezi příchozími koláčky, jednohubky a cukroví, které Zrzka napekla. „Berte si, pak už nebude důvod,“ říkali všichni tři.

Dav před kostelem se rozestoupil a oni zastavili v portálu před knězem. O koloběžku se postaral Marek, který s černochem už transparent stáhl. Kněz přivítal Evu a Adama vlídným úsměvem a podle první kartičky začal organizovat.

„První půjdou svědek a svědkyně. Po nich Adamova dcera s přítelem,“ odříkával. Za černocha a Zrzku se postavila bezmála sedmnáctiletá dívka s postavou modelky a její o čtyři roky starší přítel. „Následují rodinní příslušníci a pak kamarádi už bez udání pořadí,“ četl kněz. „Eva a Adam přijdou nakonec.“

„Doufám, že nás tam nenecháte napochodovat a pak nezamknete a neutečete,“ poznamenal svědek a většina lidí se zasmála. Z davu zaznělo něco v tom smyslu, že by jim to bylo podobné, a pak začal průvod postupovat do chrámu. Kněz už byl někde uvnitř a s ním i Marie, která měla při obřadu svou roli, na níž se šla připravit. Marek se uvnitř postavil mezi lavice a každému vysvětloval, že příbuzní a přátelé Evy si mají sedat nalevo a Adamovi napravo.

V trojlodním kostele s dioritovými sloupy a vysokou síťovou klenbou se každý automaticky ztišil. I Marek udělující pokyny jako by šeptal. Stěny chrámu byly pokryty dřevěnými barokními oltáři a sochami svatých i obrazy křížové cesty. Dívaly se z nich vážné tváře svatých mužů i žen, umučeného Ježíše nebo svatého Jana Neumanna, který se tu před více než dvěma sty lety narodil a byl pokřtěn. I na toho, kdo nevnímal ducha místa, všechna ta víra a historie dýchla.

Adam a Eva přicházeli širokou uličkou mezi lavicemi. Drželi se za ruce a dojatě se na sebe dívali. Svírali si přitom dlaně tak silně, že je to až muselo bolet. Tuhle bolest ale vůbec nevnímali. Naplňovala je ta z toho, že se drží za ruce naposledy a současně jsou šťastní z toho, že jeden druhého měli a ještě na chvíli mají. Snad jen kněz chápal, co prožívají hluboko v sobě. Mluvili o tom s kdekým a dlouho s tím bojovali, ale jen málo lidí v kostele dokázalo pochopit, proč to dělají.

Taky jich proto hodně nepřišlo. Rodičům, kteří nakonec dorazili a seděli v prvních lavicích, se to pokoušeli vysvětlit snad desetkrát, a nakonec je prostě umluvili. S bratry a jejich ženami to bylo jednodušší, i když plné pochopení nenašli ani u nich.

Velká spousta lidí to označila za kravinu a většina z příchozích přišla jen proto, že čekali, že to bude legrace. A zatím byli spokojeni, protože ona i on to pojali vesele a radostně. Na tvářích lidí v lavicích proto byla vidět směs pochopení a očekávání. Pár lidí si vypínalo mobily a sem tam někdo se ještě cpal tím, co připravila svědkyně Zrzka.

Ta se svědkem černochem seděla na stoličkách před začátkem kněžiště. Oni dva patřili k těm, kteří měli představu, čím si Adam a Eva prošli. Byli u toho, když se seznámili, a u spousty důležitých věcí, které se v jejich vztahu odehrály. Sami přitom byli smutní z toho, že budou u jejich poděkování za to, že čtyři a půl roku dokázali jít životem spolu, být si oporou a dávat tomu druhém lásku – pokud jim tedy zrovna fungoval vztah na jedničku...

Eva s Adamem se posadili na stoličky přes svědkyni a svědka. Zrzka pohladila Evě rameno a vyměnily si pohledy zalité slzami. „Držte se,“ řekl jim černoch. „A ty se, Adame, neboj, já se ti o Evika postarám,“ dodal šeptem se svým typickým lehce oplzlým úsměvem. Vypadalo to, že se to do kostela nehodí, ale on je tím chtěl jen trochu rozptýlit, aby všechnu tu tíhu zvládli. Proto ho Eva se Zrzkou kleply přes nohu jen naoko a Adam mu oplatil podobným humorem. „S tebou si v pekle jednou pěkně užijou.“

Vpravo od nich se postavila Marie s kytarou a začala vydrnkávat tichou klidnou melodii. Její manžel Marek ještě oslovil příchozí. „Prosím vás, hlavně vy, co nechodíte do kostela nebo nejste věřící – prostě neznáte obřady. Při některých...“ hledal slovo „činnostech se v koste stojí nebo klečí. Dneska je to trochu neoficiální, ale prosím vás vstávejte a sedejte si podle toho, jako to budou dělat Adam a Eva nebo já.“ Lidé pokyvovali hlavami. „Děkuju.“

Obřad začal tím, že Marek zazvonil na malý zvonek u vchodu do sakristie. Eva i Adam se postavili a s nimi celý kostel. Ze dveří sakristie vyšel kněz a při pohledu na něj Marie na chvíli přestala hrát a Marek, Eva i Adam překvapeně vyvalili oči. Měl na sobě ornát – slavnostní roucho – se štolou a to znamenalo, že obřad nepovede jenom jako, ale se vší apoštolskou vážností ve jménu Krista. A to nebylo domluveno, aby z toho nebyl pro něj velký průšvih, kdyby to prasklo. Trest se totiž nedal absolutně předvídat.

V sakristii se za tu chvíli muselo stát něco, co změnilo jeho názor. Nebo se v něm něco pohnulo. Teď už ale nebyl prostor to měnit. Každopádně z něj spadla nervozita a byl, jak ho znali ze mší – soustředěný a plný víry. „Ve jménu Otce, Syna i Ducha Svatého,“ začal a všichni věřící se spolu s ním pokřižovali. „Vítejte u sv. Jakuba – hlavně vy, co jste tu poprvé na nějakém obřadu. Sešli jsme se tu dnes při hodně zvláštní události. Rozchodu. To slovo jako by sem do kostela nepatřilo. Taky jsem si to myslel a dlouho se bál toho, co jsem to udělal, když jsem Adamovi a Evě na jejich nápad kývl.

Víte – většina kněží se před obřady, které vedou, modlí. Někdy jen chvilku podle toho, kolik mají času. Já se tím vždy ponořím do Ducha Svatého, aby mě vedl. Udělal jsem to i před pár okamžiky a dostalo se mi té myšlenky – uvědomění si – že tohle vůbec není ten rozchod, jaký většinou známe – z toho, že láska vymizela, že jsme ji zabili, zničili nebo z nenávisti, z touhy po někom jiném a tak podobně. Tohle je totiž rozchod z lásky a respektu k druhému, s kým neumím a nemohu kvůli své vlastní nedokonalosti být. Možná bychom tomu ani rozchod říkat neměli.“

Většina lidí v kostele to pomalu zpracovávala a tvářila se soustředěně. U Marie to ale vyvolalo úsměv, protože na kněze hodně dala, a když říkal, že dnešek bude o lásce, přestala se mračit a bát, kam to všechno povede.

„Určitě je lepší, když lidé dokážou spolu žít, ale jsme tvorové slabí a vždy na to nemáme dost schopností a síly. Eva a Adam to přitom v žádném případě nevzdali jen tak. Právě naopak...“

V tomhle měl kněz pravdu. Byli spolu přeci čtyři a půl roku a snahou přizpůsobit se jeden druhému, skloubit své povahy i životní styly strávili zhruba tři roky z toho. Když se potkali, přestávali oba věřit na vztahy a možná i na lásku. On byl skoro deset let sám po nepovedeném a krátkém manželství a ona za sebou měla několik po sobě jdoucích vztahů, které nebyly ani náhodou podle jejích představ.

A najednou měli vzájemný respekt, fyzickou přitažlivost, těšení se jeden na druhého, zamilovanost, jaká se jen tak nevidí a nepotká – takovou, díky které se na ulici nebo v práci usmíváte, aniž byste měli nějaký vnější důvod. Také žili společnou budoucností a souladem snad ve všem, na co narazili – knihy, hudba, filmy, chození do společnosti, na hudební akce.

Bylo to pro oba jako sen, který si v srdci nosili dlouhé roky a který najednou jeden druhému plnili. Splněná přání ale nejsou to samé, co láska. Snadno se dají splést s úvodní zamilovaností, které se jim dostalo téměř neuvěřitelné množství.

Na první pohled tak šťastný a spokojený pár byste v jejich městě a asi i široko daleko nenašli. Ani v tom, jak si rozuměli s rodinami toho druhého a přáteli, nebyl sebemenší problém.

Kdy a kde začalo být vidět nebo poznat, že jsou každý z úplně jiného těsta, si nevšimli. Zpětně by on možná řekl, že to bylo někdy mezi prvním a druhým rokem, a ona by to posunula asi o něco dál. Přesto ji v té době požádal o ruku v den, kdy měla narozeniny. Stalo se to tak trochu podivně u česnekové pomazánky v kavárně, kam ji pozval na první schůzku.

Nebylo to žádné extra super romantické požádání jako ve filmech, knihách, nebo o jakém člověk slyší od ostatních. A to byl asi první větší viditelnější problém. Adam koupil prstýnek – stříbrný se třemi kamínky, a než začala oslava, chtěl vzít Evu na lavičku na dvorku kavárny, ale ona pořád neměla čas a pobíhala kolem přípravy pohoštění. Takže na naplánovanou variantu s pokleknutím u “jejich místa“ nedošlo.

Stalo se to, když už pak neměl sílu to dál odkládat – respektive nedočkavostí už nemohl jinak – zrovna když byli sami u česnekové pomazánky. Plakala a řekla ano. A od té doby jeli každý po své koleji trochu jiným směrem.

Ona by se hádala a zapírala, ale zklamání z toho, že to nebylo extrasuperromantické, na ní bylo vidět. A i Adam cítil, že tohle se úplně podle jeho představ nepovedlo.

V tom, aby tenhle vztah plnil jejich sny, se ale ani jeden nezastavil. Proto společně začali chodit na společenství na faře a Adam pak i na přípravu na křest. Eva vyrostla v katolické rodině a říkávala – nejdřív kostel, potom postel. Sice to porušili, ale svatba musela být v kostele.

„Nedá se mluvit o všem, čím si prošli. Čtyři roky jsou na to moc dlouhá doba,“ říkal kněz. „Ale pár věcí, které mi řekli nebo o kterých vím, stojí za to zmínit. Už po měsíci se Eva zeptala, jestli si ji Adam vezme.“ Eva se začala červenat, protože to byla pravda a také proto, že byla tehdy opilá a šťastná po silvestrovské oslavě. Kněz jí věnoval chápavý pohled a pokračoval. „Po roce a pár měsících začali chodit ke mně na faru do společenství. To bych měl trochu víc vysvětlit vám, co nevíte nic o církevním právu. Adam to u nás má komplikovanější – poprvé se ženil na radnici a církev civilní sňatky muže a ženy bez vyznání uznává jako platné, dokud je smrt nerozdělí. Proto potřeboval udělení takzvaného privilegia paulina od našeho biskupa – a to se dává jen pokřtěným. Kvůli tomu se začal seznamovat s vírou a nakonec se mu ji podařilo se mnou najít.

Proč o tom mluvím – Adam to nedělal jen formálně, za což jsem mu vděčný, a tak oba museli projevit hodně trpělivosti a snahy. Chci tím říct nebo ukázat, že oba tu svatbu hodně moc chtěli. Oni by asi mohli přidat spoustu dalších příkladů...“

Adamovi a Evě se rozlil po tvářích úsměv. On vzpomínal, jak se potkali na pěvecké soutěži v porotě, kterou organizoval svědek černoch. Ohromila ho tehdy naprosto neuvěřitelnou bezprostředností a tak milým úsměvem, že to snad nikdy neviděl.

Ona byla ráda, že sedí, protože při vzpomínce na to, jak ji poprvé políbil, se jí stále ještě podlamovala kolena. On si vybavil první milování plné vášně a citu a vůbec se při té vzpomínce nezačervenal ani nezastyděl přesto, že byli v kostele. Ani trochu se mu od té doby neomrzela...

Eva se na něj podívala a srdce jí poskočilo z toho, kolik k ní kdysi cítil a dával najevo obdivu. Měla stále uložených několik set SMS zpráv, které si posílali, a v těch nejstarších si stále čítávala, čím vším pro něj tehdy byla a jak jí vyznával lásku.

Patřily k tomu i ranní vzkazy na stole, ve kterých jí před odchodem do práce psal, co vše k ní cítí. Eva mu to jednou oplatila tím, že mu vykrájela zamilovaný vzkaz z jeho oblíbeného salámu. Nebo když šel z bytu naopak poslední, složil její plyšáky na posteli třeba tak, že se objímali, a ona se těšila na návraty, aby zjistila, jakou polohu pro ně připravil.

„Život ale není vždy jen krásný,“ pokračoval kněz. „Člověk by se k tomu rád uměl postavit správně a pokaždé to zvládnout, ale ani největší hrdinové víry v Bibli to pokaždé nedokázali. Proto je třeba umět odpouštět a to nejen ostatním, ale i sobě. Bývá těžké najít hranici, kde se láme to, že člověk vzdal vztah předčasně, anebo jestli došel až na samou hranici svých možností a sám je z toho, že to nejde, nešťastný. Adam a Eva tuto hranici našli a podle toho, jak jsem s nimi mluvil, opravdu už dál nemohli...“

Vyjmenovat, v čem všem byli jiní, by vydalo na knihu – na hodně tlustou nebo možná i na dvě. Nepovedené zásnuby začaly způsobovat, že růžové vidění světa se jim rozplývalo. Ona byla extrémní extrovert, a on naopak extrémní introvert. Ona dokázala a chtěla sedm dní v týdnu chodit do společnosti – na koncerty, do kina, na návštěvy, nejrůznější párty a akce i do restaurací, a on byl domácí typ, kterému vyhovovala samota, večer televize nebo čtení knih, kterých dokázal přelouskat několik desítek ročně.

Najednou poslouchali každý jinou muziku, četli většinou jiné knihy a rozdíly se objevovaly jako houby po dešti. On rád sledoval politické pořady a ona je nesnášela. Adam byl extrémní systematik a plánovač věcí, Eva nechávala věcem absolutně volný průběh, většinou vybírala z několika možností, co bude dělat, a rozhodovala se na poslední chvíli, což dovádělo Adama k šílenství. Navíc si každý nesl řadu rozdílných návyků z domova.

Projevovalo se to například v tom, že často nedokázali naplánovat ani jeden týden, a když už, tak to ve sto procentech případů nedodrželi kvůli častým změnám v programu, se kterými Eva přicházela. Nebo třeba k jejich rozdílnosti patřilo to, že Adam skládal potraviny do ledničky úhledně podle klíče – třeba mléčné výrobky byly stále na jednom místě v nejvyšší polici, zatímco Eva mu v tom dělala bordel a házela je do lednice, jak jí přišly pod ruku.

Samostatně to vesměs byly nevýznamné jednotlivosti, které vlastně vůbec nestály za řeč. Jenže na ně naráželi moc často – někdy jen několikrát denně a někdy pětkrát do minuty – a naděje na zlepšení ubývala. Zejména Adam tím ztrácel sílu a čas od času kvůli tomu došlo k naprosto zbytečné a hloupé hádce, po kterých byla Eva nešťastná, jak jim vztah nefunguje. Po té poslední se definitivně dohodli, že naplánovaný termín svatby bude okamžikem jejich rozchodu.

Začalo to velmi nenápadně. Domluvili se, že ve dvě odpoledne pojedou do krajského města na nákupy a do kina. Adam přišel z práce včas čtvrt hodiny před druhou. Normálně se bavili, a než se vydali na cestu, rozhodla se Eva, že se ještě osprchuje a umyje si hlavu. Takže se ve dvě nevyjelo, což Adam nekomentoval a jen se natáhl na postel a na chvíli usnul.

Nepříznivý vývoj událostí nastartovala nevinná otázka, jestli už se vyspal a mohou jet. Adam se naštval, protože zpoždění nezpůsobil přeci on, ale ona tím, že se šla zcivilizovat pozdě. Tomu se ale vyhnul a hned se pustil do toho, proč mají vztahové problémy.

„Víš, proč jsme nešťastný?! Protože pokaždé do věcí píchneš a vykřikuješ, jak jsi nešťastná,“ vztekal se a když narazil na nechápavý výraz, pokračoval. „Vždyť my jsme do prdele šťastný.“

„Ale nejsme,“ zkusila protestovat.

„Ne – nemáme žádný větší problémy!“ vyjel. „Děláš přesně to, co jsem četl,“ pokračoval a začal listovat v jedné knize. „Člověk není ani anděl, ani zvíře. Naneštěstí ten, kdo by z někoho chtěl udělat anděla, dělá z něho právě to zvíře,“ přečetl. „A přesně to děláš. Pořád tvrdíš, jak jsi nešťastná, a tlačíš na to, ať se něco stane a to se nedá vydržet!“ pokračoval rázně. Byl to spíš monolog, do kterého neměla Eva moc šancí se zapojit. „Máš neskutečný požadavky na to, abychom byli neskutečně šťastný, a tím nás děláš akorát neskutečně nešťastný!!“ Že si se štěstím a neštěstím protiřečí, se neuvědomil.

O chvíli později to pokračovalo hádkou o to, kdo bude řídit. On neměl nejmenší chuť dělat nic, co navrhovala, takže to odmítal. Ona pro to ale měla dobrý důvod – Adam jí do řízení neustále mluvil a kritizoval ji, protože se na místě spolujezdce se bál. Skoro půl minuty vedli dialog, ve kterém se neustále opakovalo:

„Ne, ty budeš řídit!!“

„Ne, ty budeš řídit!!“

Nakonec Adamova obava, že bude mít jako spolujezdec strach, převážila a dohodli se, že řídit tedy bude on. K autu šel ale raději sám napřed. To mělo situaci zklidnit, ale naopak ji zhoršilo, protože Eva mu neřekla, že zaparkovala jinde než obvykle, a on hledal několik minut auto ve špatné ulici.

Přesto jak na sebe očima sršeli blesky, dokázali ještě nastartovat a vyrazit. Hned za pumpou už ale bylo na vše pozdě. Eva nedávno řekla, že aby se nehádali kvůli muzice v autě, bude ji vybírat ten, kdo řídí. Adam si naladil Evropu 2 a Eva řekla: „Nešlo by, prosím, tuhle písničku ztlumit? Jenom tuhle.“

Adam to považoval za další požadavek na sebe a rádio celé vypnul. Eva se za to na něj zlobila a naopak ho zapnula. Adam ho zkusil znovu vypnout, ale Eva mu v tom bránila tím, že ho chytala za ruku.

Z následující hádky a strkanice si moc nezapamatovali, ale určující pro další události bylo, že Eva řekla, že na nákupy a do kina už nechce. Naštvaný Adam na první křižovatce obrátil auto.

„Já to nechápu – přeci o nic nejde, jen jsem chtěla ztlumit jednu písničku, která se mi nelíbila.“

Adam se nadechl k rázné odpovědi, ale nakonec řekl jen: „To je jedno.“ Neměl už sílu vysvětlovat, že v jeho pojetí to znamená, že když jeden vybírá muziku, tak to ten druhý vydrží, i když se mu zrovna jedna písnička nelíbí. Zaparkoval nedaleko domu, vzal si bundu a čepici, a aniž by se na Evu podíval, odešel pryč s tím, že se jde projít.

„Prosím vás dva a svědky, abyste se na chvíli postavili,“ řekl kněz Adamovi, Evě a černochovi se Zrzkou. „Bůh chápe naše trápení a bolesti a vždy je připraven nám s nimi pomoct. Nikdy ale nevstupuje do našich životů tak, aby nás zastínil a udělal z nás loutky ve svých rukách. Proto potřebuje k tomu, aby nám pomohl, naše vědomé a upřímné přání a žádost.

Ptám se proto, Adame a Evo, cítíte, že jste došli na konec společné cesty a žádáte o odpuštění toho, že už dál nemůžete?“

„Ano a hluboce toho lituji.“ Nic dalšího kvůli pohnutí emocí nedokázal říct. Eva ze sebe dostala jen tiché ano a pak se rozplakala.

„Můžete se posadit,“ řekl konejšivě kněz. Svědkyně podala Evě nový balíček papírových kapesníků a Marie přestala dojetím na chvíli hrát.

Tomáš Přibyl

Oči, které nevidí

Ilustrace na obálce qelb

Vydal Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Web: www.qelb.cz

Mail: viking.praha@tiscali.cz

V elektronické podobě vydání první, Praha 2017

Table of Contents

Oči, které nevidí

Další knihy nakladatelství VIKING