Kathryn Croft

THE GIRL YOU LOST

Copyright © 2016 by Kathryn Croft

Translation © 2017 by Alojz Keníž

Jacket design © 2017 by Henry Steadman

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5331-5

Poďakovanie

Veľmi pekne ďakujem celému tímu vydavateľstva Bookouture, že mi dôveroval a vydal knihu v najlepšej podobe, aká sa dala dosiahnuť. Keshini Naidoová, Olly Rhodesová, Kim Nashová, Claire Bordová, Lydia Vassarová-Smithová a Natalie Butlinová, pri vás som sa cítila ako členka rodiny a veľmi si vážim vašu podporu! Zvlášť sa chcem poďakovať Keshini za jej dokonalú redaktorskú prácu a Kim za to, že je úžasná publicistka.

Ako vždy sa s vďakou skláňam pred svojou fantastickou agentkou Madeleine Milburnovou a jej tímom, najmä Carou Lee Simpsonovou a Therese Coenovou, ktoré pracovali veľmi usilovne a boli zakaždým pripravené odpovedať na moje hlúpe otázky!

Ešte raz ďakujem priateľovi Jonnymu Garlandovi za to, že mi poskytol neoceniteľné faktografické informácie – naozaj si vážim, koľko času si mi venoval a že si mi dovolil, aby som ťa ustavične otravovala rozhovormi.

Zvlášť cítim potrebu spomenúť aj Carolin Lotterovú, Catherine Nicholsonovú, Davida Treweeka a Chrisa Walkera za pomoc s faktografickými informáciami z oblasti mediálneho priemyslu. Ďakujem!

Všetkým autorom vydavateľstva Bookouture: nesmierne si vážim, že môžem byť s vami v kontakte a ďakujem vám za úžasnú podporu. Je príjemné vedieť, že všetci rozumieme, aké krásne zamestnanie je písanie kníh!

Opäť raz mi bola veľkou oporou rodina, manžel a priatelia, som skutočne požehnaná, že vás mám.

A napokon sa obraciam na svojich čitateľov – ďakujem vám, že kupujete moje knihy (dúfam, že vám spôsobujú radosť). Veľmi si vážim najmä tých, ktorí si nájdu čas, aby mi napísali a podelili sa so mnou o svoje názory. Nesmierne si cením vašu podporu!

Venujem Oliverovi, našej dúhe.

Prológ

Ľahko ho spracovala, aby s ňou zostal sám. Išiel jej pekne poruke a už stačilo iba, aby ho obšťastňovala milým úsmevom, aby sa smiala na jeho vtipoch a aby predstierala, že ju zaujíma, čo hovorí.

Ale odrazu sa ocitla v jeho byte, pre ňu v takmer neznámej časti mesta, a keby si nedávala pozor, ľahko by sa prestala ovládať.

„Tak, tu bývaš?“ ležérne prehodila, kým sa obzerala okolo seba, vnímala zopár kusov nábytku a holé biele steny. Akoby stála v byte na predaj, nič nenaznačovalo, že v ňom niekto býva.

Prikývol, pritiahol si ju k sebe a ruky zosúval po sukni. Pokožku mal chladnú, a keď sa k nej naklonil a perami jej hľadal ústa, zacítila mu v dychu whisky.

Chvíľu ho nechala, aby ju bozkával, bozky považovala za drobnú obetu, keďže sa chcela dopátrať pravdy. A práve o ňu jej dnes večer išlo, nech ju to stojí čokoľvek. Zaprisahala sa, že kým sa skončí tento deň, získa potrebné informácie.

„Povedz mi, ako si to minule myslel,“ spýtala sa a pritlačila sa k jeho telu, hneď zacítila, aký je pod džínsami tvrdý.

„Uhm? Čože?“ Šalel po nej a bol opitý. Nie najlepšia kombinácia.

„Vtedy si mi začal niečo rozprávať. Nespomínaš si?“

Stiahol ruky zo sukne, priložil ich na blúzku a stískal jej prsia. Robila, čo mohla, aby sa neodtiahla. Úmyselne si obliekla texaskovú blúzku s veľkým výstrihom, rozopla si až priveľa gombíkov a odhalila kúsok z pŕs. Jej snaha však bola zbytočná, nevadilo by mu, ani keby mala na sebe plastové vrece na odpadky.

„Už som na to zabudol,“ podnapito zašomral. „Poďme do postele.“

Musela sa podvoliť a urobiť, o čo ju žiadal. Nasledovala ho, pričom sa modlila, aby jeho túžba nezašla priďaleko. Bridila sa jej predstava, že ju privalí nahým telom. Nie, také niečo nedopustí.

V spálni mal závesy zatiahnuté, mäkučké svetlo z pouličných lámp presvitalo cez úzku medzierku v strede. Hrabal sa vo vrecku, niečo hľadal, napokon vytiahol mobil a ťukol doň.

„Doparoma. Vybitá batéria. Kurva. Nepožičiaš mi telefón?“

„Načo?“ spýtala sa. „Komu chceš volať?“

„Nikomu. Len si chcem niečo overiť.“

Zdráhavo mu podala telefón a čakala, čo bude nasledovať.

„Chcem si ťa nafilmovať,“ povedal a telefón namieril na ňu.

Ustúpila k dverám. „Čože? Nie. Prečo? Prestaň. Vráť mi telefón.“ Načiahla sa, aby mu ho z ruky vytrhla, ale rýchlo si ju schoval za chrbát.

Z tváre mu zmizol úsmev. „Vyzleč sa.“

Vzápätí si sadol na posteľ a naďalej na ňu mieril telefónom. „Nebude to také ako s kamerou, ale vyzeráš skvele, preto si ťa chcem zachytiť. To, čo nakrútim, si neskôr pošlem na svoj mobil.“

Predstava, že by si z nej na filme uchoval čo len kúsok, ju doslova vydesila. „Počkaj. Najprv mi všetko povedz. Čo si mal vtedy na mysli. A prestaň ma filmovať.“ Vzal jej telefón, no len čo sa ho znovu zmocní, okamžite vymaže, čo nakrúti.

Sťažka si vzdychol, čím dokázal, že presne vie, na čo sa ho pýta. „Každému bude jasné, že ma využívaš. A to nie je pekné. Niečo za niečo. No tak, buď férová.“

Rozprával žoviálne, ale jeho výraz sa jej nepozdával, čelo sa mu rozrylo hlbokými vráskami. S odmietnutím sa určite neuspokojí. Možno by sa mohla s ním ešte chvíľu pohrávať, aby si myslel, že mu neodporuje.

Pomaly si na blúzke odopla zopár posledných gombíkov, nevšímala si, že ju stále nakrúca a šúcha si rozkrok. Ustavične upieral zrak na obrazovku, očividne ho väčšmi zaujímala na nej než v skutočnosti.

„A je to,“ povedala, keď si vyzliekla blúzku a založila ruky v bok, dávala mu najavo, že sa neprestáva ovládať.

„Iné nedostaneš, pokiaľ neprehovoríš.“

Nevšímal si ju a spustil ruku. „Vyzleč sa donaha. A zostaň na mieste. No tak, hýb sa, zbytočne strácaš čas. A ja trpezlivosť.“ Pokrútil hlavou a pohľad mu ochladol, stvrdol a odcudzil sa.

V tej chvíli si uvedomila, že urobila príšernú chybu. Podcenila ho. Určite jej nedovolí odísť, kým neurobí, čo si zaumienil.

„Stačí, odchádzam,“ oznámila. Zaiste existuje aj lepší spôsob, ako z neho vymámiť pravdu. Takto sa jej to určite nepodarí. Keď si obliekala blúzku, v okamihu k nej priskočil, zvalil ju na posteľ a sťahoval jej sukňu.

„Už celú večnosť po tebe túžim,“ priznal sa a telom ju privalil, aby sa nehýbala.

Mocovala sa pod ním, ale zbytočne. Odvrátila sa od neho a chcela vykríknuť, ale hlas jej v hrdle zamrel. Vtom si na nočnom stolíku všimla ťažkú sklenú lampu. Keď zašla až tak ďaleko, nemohla sa vzdať. „Povedz mi, ako si to minule myslel.“

Na tvári sa mu rozprestrel samoľúby úškrn, ale mlčal.

Pokúsila sa zaflirtovať úsmevom, ale nebola si istá, či sa jej to darí. „Nemusíme to predsa robiť takto. Nemal by si väčšiu radosť, keby som z toho mala potešenie aj ja? Keby som ti dovolila, po čom túžiš? Nebolo by to tak lepšie?“ Riskovala. Celkom jasne sa rozhodol použiť silu.

Ani sa nepohol. „No tak, na čo čakáš?“

V hrdle preglgla horkú slinu a siahla mu za penisom, hladkala ho a bojovala so závratom. „Však sa ti to páči?“

Oči mu nadobudli sklený lesk, zdvihol hlavu a zahľadel sa do stropu. „Áno, robíš to skvele.“

„Povieš mi to teda?“

Pozrel na ňu, zasmial sa a vtedy si uvedomila, že z neho určite nič nevytiahne. Musí si vymyslieť lepšiu stratégiu, takú, čo by naňho zabrala.

Vtom však otvoril ústa a prehovoril, zlomok sekundy predtým, než jej zdvihol sukňu a prisunul sa k nej, mu z úst vypadlo neznáme meno.

Vtedy siahla po lampe a udrela ho ňou po hlave, udierala dovtedy, kým zovretie napokon nepovolil.

Prvá kapitola

Pred osemnástimi rokmi

V náručí držím svoje dievčatko a hľadím naň, neviem uveriť, že sme splodili niečo také nádherné.

Možno prišlo trochu priskoro, ale nezmenila by som na tom nič. Len dúfam, že Matt sa k tomu stavia rovnako. Mám dojem, že stráca pôdu pod nohami, no rovnako sa vedie aj mne.

Niekedy ho sledujem, ako ju nervózne drží, akoby bola z porcelánu a už-už sa mu má v rukách rozbiť, ale úsmev na jeho tvári prebíja akékoľvek pochybnosti. Všetky sa vytratili, premohla ich naša prekrásna Helenka.

Len čo ju uložím späť do postieľky, znovu sa rozplače, ale musím ju nechať, ako ma poučila pôrodná asistentka. Nemôžem k nej predsa pribiehať zakaždým, keď sa rozplače. Vyjdem z izby a zavriem dvere, v ruke nesiem detský monitor, nasleduje ma Helenkin krik.

Matt sedí na gauči, okolo seba má rozloženú kopu učebníc a čelo zvraštené od sústredenia. Chvíľu sa naňho dívam a srdce sa mi nadúva pýchou. Onedlho sa stane lekárom, presťahujeme sa a budeme mať viac než tri izby. Helenka dostane detskú izbu a on pracovňu, aby mohol v pokoji pracovať.

Zdvihne hlavu a usmeje sa. „Ahoj.“ Oči mu zabehnú na vreštiaci monitor.

Obzriem sa okolo seba, ale nemám ho kam odložiť. Kuchyňa s obývačkou tvoria jeden otvorený priestor a Helenka leží v našej spálni, v jedinej ďalšej miestnosti okrem zapratanej kúpeľne.

„Neboj sa,“ vravím. „Určite čoskoro prestane plakať.“ Všimne si, ako sa ma zmocňuje panika, odloží knihy nabok a vstane, prejde ku mne a pritiahne si ma k sebe. „Hej, nič sa nedeje, musí sa len trochu zabývať. Trochu si na nás zvyknúť. Všetko je tu pre ňu cudzie. Veď len nedávno opustila toto pohodlné miestečko,“ šúcha ma po bruchu, ešte vždy napuchnutom po pôrode, „a teraz sa musí vyrovnať s celkom novým prostredím. S nami. S dvoma nevedomými rodičmi, ktorí ani za svet nevedia, čo majú robiť!“ Poobzerá sa po byte. „A pozri sa, kde bývame. Veď tento byt je nanič aj pre nás, nie to pre bábätko.“

„Nie je až taký zlý,“ poviem a hľadím do malej izby. Zo stien sa odlupujú žltnúce tapety a koberec je vychodený, ale aspoň máme domov. Väčšina našich priateľov ešte žije s rodičmi, sme vlastne šťastlivci, že máme vlastný priestor, kde môžeme zložiť hlavu. A vo štvrti South Ealing sa nežije zle.

Matt si vzdychne. „Kiežby sme si mohli dovoliť niečo lepšie. Ale sľubujem, že sa to čoskoro zmení. Len čo dokončím medicínu a nájdem si zamestnanie, bude nám hej. Nad týmto bytom sa už len zasmejeme.“

„No stále je to lepšie ako bývať u rodičov a každý inde,“ pripomeniem mu. „Aspoň sme všetci spolu. Ako rodina.“

Matt si zahryzne do spodnej pery. Zo zvyku, všimla som si, že to robí len odnedávna. „Ako čudne to znie, nemyslíš? Ako rodina. Pri našom veku.“

Nemusí mi hovoriť, aké je to čudné. Mám devätnásť a on dvadsaťdva, sme priveľmi mladí, aby sme si hovorili rodina. Helenka však všetko zmenila.

Odtiahnem sa. „Ale neľutuješ, že sa nám narodila?“

Chytí ma za obe ruky a jemne ich stisne. „Nie, a nikdy nebudem. Viem, že som sa spočiatku správal ako truľo, ale... bol som... však vieš. Trochu vystrašený? Ale teraz je s nami a už si to inak ani neviem predstaviť.“

„Aj keď ťa vyrušuje pri učení?“ pýtam sa a dvíham detský monitor. Helenka stále plače, ale pomaly si na jej krik zvykám, beriem ho ako neškodný a upokojujúci zvuk v pozadí, netreba sa ničoho obávať.

Matt odloží knihu a nakloní sa dopredu. „Vieš ty čo, zavolám mame a požiadam ju, aby sa s Helenkou išla trochu poprechádzať do parku. Čerstvý vzduch ju možno upokojí.“

„Nebude to pre ňu oštara?“ Zakaždým, keď ju aj ja o niečo požiadam, hneď viem, čo mi odpovie. Hoci mala Miriam mnoho výhrad proti tomu, aby sme si Helenku nechali, vnučku si nesmierne obľúbila a bez jej pomoci by sme boli stratení.

Matt na mňa pozrie, akoby vravel: Ako si to môžeš myslieť? A siahne po telefóne.

Ani nie o hodinu leží Helenka v kočíku, v rukách stíska plyšového zajačika, pripravená na cestu do parku. Už sa trochu upokojila, akoby vedela, že ju čaká niečo pekné.

„Som taká rada, že ste zavolali,“ povie Miriam a očami hladká bábätko. „Viete, že hoci mávam dosť roboty, môžem vám pomáhať aj častejšie. Nebojte sa mi zavolať. Obaja ste mladí, potrebujete trochu času aj pre seba. A dieťa by vám nemalo prekážať, skôr vás posilniť.“

„Vieš, mama, musím sa učiť,“ prizná sa Matt, ale matka si ho už nevšíma, mizne za dverami a spoza nich im posiela spevavé dovidenia.

„S tým učením si to myslel vážne?“ pýtam sa, len čo dvere zacvaknú.

„Ako, nerozumiem?“ Matt ma obdarí úsmevom, typickým sexy úsmevom, už som ho uňho chvíľu nevidela, a cítim, ako sa roztápam. Po prvý raz, odkedy sa nám narodilo dieťa, ho potrebujem, hneď a zaraz, niet ani času zájsť do kúpeľne.

Ležíme vedľa seba na gauči, šaty porozhadzované na podlahe. Počúvam, ako Matt dýcha, a uvedomujem si, že sa mi nechce ani pohnúť. Už nikdy. Túžim predĺžiť tento okamih, natiahnuť ho, nakoľko sa len dá, ako gumku, hoci viem, že napokon strelí naspäť.

Pobozkám ho na hrudi. „Nie je to iné, však?“ musím sa spýtať, lebo som počula rozprávať ľudí, že po narodení dieťaťa sa všetko zmení.

„Nie, nie. Samozrejme, že to nie je iné. Všetko je skvelé. Vynikajúce.“

A naozaj aj je.

Kým nezazvoní telefón a náš svet sa navždy nerozpadne.

„Čože? Pomalšie. Opakuj. Nerozumiem ti.“

Držím Matta za rameno, keď telefonuje. Nemusím sa pýtať, kto volá, viem to. A tiež viem, že sa stalo niečo veľmi zlé.

„Och, doriti, kurva. Pozrela si sa všade? Si si istá. Zavolaj na políciu. Okamžite. Hneď prídem.“

Odhodí telefón a schmatne džínsy. „Nestrachuj sa, Simone, volala mama. Vraví, že nemôže nájsť Helenku. Idem za nimi do parku, ale ty zostaň doma, keby prišli policajti. Práve im volá, možno bude potrebné, aby v byte niekto bol, neviem. Doriti. Kurva!“

„Čože... ako to myslíš, že ju nemôže nájsť? Čo sa stalo?“ Ešte som nahá, úplne premrznutá a nemôžem sa ani pohnúť.

Mattove slová mi splývajú dohromady a vyznievajú, akoby hovoril cudzím jazykom. Zachytila som len, že Helenka je nezvestná. Niečo o toaletách v parku. A Miriam je zle od žalúdka. Nič mi nedáva zmysel. Všetko je pohnojené. Nemohla sa stratiť. To nie je možné!

Ale pomaly si uvedomujem súvislosti a padám na podlahu, kolená si udieram o koberec. Necítim fyzickú bolesť, maskujem ju tým, že nevládzem dýchať. Zvieram si prsia, sústreďujem sa len na to, ako som pri Helenke zlyhala. Mala som byť jej matka, chrániť ju, aj keď je mimo môjho dohľadu.

Kričím svoje myšlienky Mattovi, dvíha ma a chytá do rúk moju tvár.

„Nájdeme ju,“ vraví. „Upokoj sa.“

Som priveľmi otupená, aby som reagovala, a dokážem len počúvať, keď mi kričí pokyny a ponáhľa sa z bytu.

A vtedy si uvedomím, že sa to naozaj stalo.

Druhá kapitola

Dnes

Človek má čudný pocit, keď je presvedčený, že ho niekto sleduje. Doteraz, pokiaľ viem, som také niečo nezakúsila, ale nedá sa v tom pomýliť. Jasne cítite, že sa na vás niekto díva, no len čo sa otočíte, ťažoba z vás spadne. Ale aj tak viete, že vás niekto pozoruje.

Pred piatimi minútami som vkĺzla do obchodného domu John Lewis, hoci si nepotrebujem nič kúpiť. Chcem si len byť istá. Je čas obeda, do práce sa musím vrátiť o pol hodiny a ešte sa potrebujem najesť, no teraz som celá nervózna. Vyšla som si len trochu na čerstvý vzduch, aby som na chvíľu utiekla z dusného štúdia, ale teraz skôr ľutujem, že som v ňom neostala.

Zvrtnem sa a je tam. Tá istá mladá žena, akú som si všimla, keď som vychádzala z práce. O čosi neskôr som ju zbadala za sebou aj na Oxfordskej ulici. Môže ísť o zhodu okolností, ale zazrela som ju aj dnes ráno pri zastávke metra.

Sleduje ma.

Poznám ju? Pri svojej práci sa stretávam s množstvom ľudí, ale nepatrím k tým, ktorí zabúdajú tváre. Ani nič iné. Matt vravieva, že ho ohromuje, čo všetko si zapamätám, vraj môj mozog si vybavuje aj tie najtriviálnejšie podrobnosti.

Vravieva, že by som mala robiť jeho robotu, pre praktického lekára by bolo darom z neba, keby mal takú pamäť ako ja. Ale nech je, ako chce, určite by som sa nehodila na oznamovanie zlých diagnóz pacientom. Neviem sa tak odosobniť ako on.

Označujem ju slovom žena, ale ešte ňou ani zďaleka nie je. Neviem odhadnúť jej vek, no nemôže mať viac než dvadsať rokov. Preto by ma nemala priveľmi desiť. Pravý opak je pravda.

Ukradomky na ňu pozerám a vidím, že si prezerá škatuľu s kávovarom. Je vysoká a štíhla, na sebe má priliehavé elastické nohavice a krátku koženú bundu, okolo krku obkrútenú tyrkysovú šatku. Spod bundy jej vykúka okraj dlhého sivého trička, ale sotva je jej v ňom teplo. Na nohách má čierne tenisky so žiarivou bielou podošvou.

Spomienky na Helenku sa mi dobýjajú do hlavy. Oblieka sa takto? Deštruktívne úvahy však musím z mysle vytlačiť. Teraz o nej nemôžem premýšľať, tu nie, uprostred obchodného domu, pred niekým, kto ma špehuje.

Prehŕňam sa vo vyleštených strieborných príboroch, vôbec nemám o ne záujem, no usilujem sa vymyslieť, čo urobiť. Môžem k nej pristúpiť a spýtať sa, či nepotrebuje pomoc. Ukázať jej, ako sa poľahky vyrovnám aj s takou zhodou okolností, že ju vidím v obchodnom dome a pred chvíľou som ju zazrela pred budovou, kde pracujem. Alebo ju budem ignorovať, rýchlo vypadnem z obchodu, vrátim sa do práce a zabudnem na túto hlúposť. Niekedy sa nechávam unášať svojou predstavivosťou: riziko mojej práce. A mojej minulosti.

Kým si stihnem zvoliť, čo podniknem, pristúpi ku mne a poklepe ma po pleci. Veľmi jemne, ale náhlivo a naliehavo žiada o pozornosť.

„Prepáčte.“ Má prekvapivo jemný hlas.

Teraz, keď stojí sotva niekoľko centimetrov odo mňa, uvedomím si, aká je pekná. Má velikánske, žiarivé tmavohnedé oči a dlhé, úplne rovné, takmer čierne vlasy.

„Prosím?“ Napriek predchádzajúcemu plánu sa na nič iné nezmôžem.

Očami švihne doľava, potom doprava, kým ich znovu nasmeruje na mňa. „Ste Simone Porterová, však?“

Takže som mala pravdu. Vie, že pracujem v štúdiu. Ale nech chce čokoľvek, nepôjde o nič dobré, prečo by ma inak sledovala z práce, keď sa mohla so mnou stretnúť v nej? Mohla mi poslať email ako druhí ľudia, čo potrebujú moju pomoc.

„Prosím?“ Hlas mi zostražitie. „Čo si prajete?“ Mrknem na hodinky a dúfam, že si všimne, ako jej naznačujem, že nemám veľa času.

Obzrie sa za seba, čo potvrdzuje môj dohad, že nech mi hodlá povedať čokoľvek, nebude to nič, čo chcem počuť.

„Môžeme sa porozprávať? Ale nie tu.“

„O čo vám ide? Kto ste vlastne?“

Chytí ma za rameno a ja sa strhnem. Všimne si to, lebo sa ospravedlní a okamžite odo mňa odstúpi, takmer narazí do radu pekne naukladaných škatúľ s kanvicami. „Potrebujem... sa veľmi súrne s vami porozprávať. Ale nie tu.“

„Tak musíte prísť za mnou do práce. Na sieti si z takýchto stretnutí robia žarty.“

Mladá žena vzdychne a pokrúti hlavou. „Nie, nie, nemá to nič s vašou prácou.“

Také niečo neočakávam a som z toho prekvapená. „Potom... odkiaľ ma poznáte?“

„Nepoznám... nie celkom...“ Hľadí si na tenisky.

„Pozrite, ľutujem, ale už sa musím vrátiť. Ak ide o niečo dôležité, zavolajte mi, dobre?“ Otočím sa, ale cítim, ako ma prebodáva očami.

„Simone?“

Viem, že by som sa nemala obrátiť. Mala by som kráčať ďalej, akoby som ju nepočula, nepozná to a aj tak na tom nezáleží. Očividne nešlo o nič dôležité. Možno o mne vie z práce a chce sa spýtať, či jej nemôžem zohnať robotu. To sa stáva, keď pracujete v televízii. Napriek tomu sa obzriem, oči sa jej ešte zväčšili, prosia ma, aby som ju vypočula a brala vážne.

„Musím sa s vami porozprávať. Ide o vašu dcéru.“

Čosi zo mňa vysalo všetok vzduch, pevne sa chytím najbližšej police, aby som nespadla. „Čože?“ spytujem sa, hoci som počula každé slovo, akoby prenášané cez reproduktor.

„Nezájdeme niekam inam? Prosím vás?“

Sedíme v kaviarni, kdesi v bočných uličkách za obchodným domom John Lewis, ďaleko od hluku a hurhaja na Oxfordskej ulici. Ktovie, prečo som jej dovolila, aby ma sem zaviedla, cestou si pripravujem otázky, ktoré jej položím, keď sa vzdialime od davu a skryjeme pred chladným januárovým vzduchom. V kaviarni nie je veľa hostí a práve toľko hluku, aby nik nemohol počuť, o čom sa zhovárame.

„Povedzte mi, čo viete,“ požiadam ju a nie som schopná zabrániť, aby sa mi hlas nechvel. Siahnem po káve – čiernej od extra dávky kofeínu –, ale ruky sa mi trasú, tak šálku znovu položím na stôl.

„Šokovala som vás, však?“ Skrivila peru do strany, ale nevedela som, či sa mi ospravedlňuje, alebo sa teší z toho, aká som zmätená. Nech je, ako chce, javí sa mi uvoľnenejšia.

„Čo viete? A kto ste?“ vyrážam zo seba ostré slová a som poriadne nervózna. Čo sa mi chystá povedať?

Slamkou, čo jej vytŕča z koly, si mieša nápoj, v pohári hrkoce ľad a očami ma prebodáva. „Najprv sa musím uistiť, že ste to naozaj vy. Ukážte mi preukaz a ja sľubujem, že vám všetko porozprávam.“

Prekucem kabelku a nájdem peňaženku, vytiahnem z nej vodičský preukaz. Na chvíľu zaváham, neviem, či konám správne. Obyčajne si vždy všetko poriadne premyslím, v danej situácii zvažujem všetky za a proti, ale dnes nemám na to čas. Podám jej vodičský preukaz. Zahľadí sa na fotografiu. Je takmer spred desiatich rokov a vlasy mám na nej iné – kratšie a kučeravejšie –, ale som na nej nepochybne ja. Vlasy sa menia, aj odtieň pokožky, ale oči i napriek plynutiu času zostávajú vždy rovnaké. Tak prečo si ju tak dlho prezerá?

„Ďakujem,“ povie napokon a po stole posunie vodičský ku mne. Rýchlo si ho vezmem a napchám do kabelky. Neobťažujem sa ho zasunúť do správneho priečinka v peňaženke. „Pracujete v televízii?“

Skrývam svoju frustráciu, ale odpoviem jej: „Áno, som produkčná v Správach 24. Už dvanásť rokov. Veď to isto viete, či nie?“

Dievča – lebo som sa rozhodla, že ju zaradím do tejto kategórie –, sa na stoličke zamrví, ale aspoň má tú slušnosť, že sa zatvári, ako prichytené pri čine. „Áno. Prepáčte. Len si chcem byť celkom istá, že ste to vy.“

„Určite ste ma už videli na webovej stránke našej stanice. Fotografia je z nedávneho obdobia, preto už viac pochybovať nemusíte. Tak hovorte. Čo viete o... mojej dcére?“ Slovami sa takmer zadusím. Už ubehlo veľa času od okamihu, keď som ich vyslovila nahlas. „A kto ste?“

Odloží pohár a zahľadí sa na mňa tmavými, rozšírenými očami. „Volám sa Grace Rhodesová. A mám, uhm, informácie o vašej dcére.“ Rozpráva váhavo a po prvý raz pocítim, že stráca sebavedomie.

„To ste už povedali. Aké informácie? Čo viete? A prečo by som vám mala veriť?“ Znovu naberám rovnováhu. Mnohí ma už oklamali, keď tvrdili, že majú informácie o Helene. Nie nadlho a nie odkedy bola bábätko, ale to neznamená, že toto dievča si so mnou sprosto nezahráva alebo chce len na seba upútať pozornosť. Pri svojej práci som narazila na rozlične narušených ľudí. Neexistujú hranice toho, čoho sú ľudské bytosti schopné.

„Viem, že pred osemnástimi rokmi vám z parku uniesli dcérku. Vtedy mala len šesť mesiacov.“

Hoci sedím pri teplom radiátore, obleje ma ľadový pot.

„Tým mi nič nedokazujete. Informáciu ste si mohli zistiť na internete. Je verejne známa.“ Aj mne znie môj hlas veľmi biedne.

Prikývne. Tak ľahko sa vzdáva? „Máte pravdu, zatiaľ nemám nič konkrétne. Kiežby som mala.“

Nevyznám sa v nej. Viem, že sa so mnou zahráva, ale čo tým chce dosiahnuť? „Ak nemáte dôkazy, oberáte ma len o čas.“ Vstanem, rozhodnutá dôjsť k dverám, hoci pochybujem, že ma tak ďaleko odnesú moje vratké nohy.

„Prosím vás, počkajte.“ Zdvíha sa zo stoličky a chytá ma za ruku. Pokožku má teplú. „Viem, že je to pre vás ťažké, ale, prosím vás, počúvajte, čo vám chcem povedať. Stačí, ak ma vypočujete do konca. Potom sa rozhodnete, či odídete, alebo zostanete.“

Povráva sa, že matky mávajú silné pudy, čosi vrodené, čo im pomáha pri ochrane detí. No ja už dlhšie matka nie som, ale keď sa zahľadím na dievča, niečo mi navráva, aby som mu dala šancu.

„Čo viete o mojej dcére okrem už známych informácií?“

„Pani Porterová. Simone. Prosím vás, verte mi, že nie som šialená baba, čo vás chce vodiť za nos.“ Znovu si sadá a ja hneď po nej.

„Ukážte mi aspoň nejaký preukaz totožnosti. Môj ste videli, preto by som rada videla váš.“

Siaha si do vrecka. „Mám len študentský preukaz. Tu je.“ Posúva ho po stole.

Zdvihnem kartičku a hľadím na fotografiu. Je na nej bezpochyby dievča, s ktorým sa rozprávam, a zisťujem, že sa volá Grace Rhodesová. Ale ako mám vedieť, či je preukaz pravý? V čiernom záhlaví stojí Londýnska mestská univerzita, vyzerá autenticky, ako aj červený erb na ňom, ale taký preukaz totožnosti sa zrejme dá ľahko sfalšovať.

„Nemáte iný? Napríklad vodičský?“

Pokrúti hlavou. „Ešte som sa nenaučila šoférovať. Mám v úmysle zapísať sa do kurzu, ale stále sa musím veľa učiť. No určite sa k tomu dostanem.“

Jej slová znejú ako celkom rozumné vysvetlenie. Stále však nie som si istá, či je dievčina tým, za koho sa vydáva, preto ju musím pozorne počúvať. Nechám ju rozprávať, kým sa nedozviem, čo vlastne chce. Lebo človek vždy niečo chce.

„Pokračujte,“ povzbudím Grace a nespúšťam z nej oči, striehnem na dôkaz, že klame. „Naznačujete mi, že Helena žije? Čo o nej viete? Kde je?“

Pozrie mi priamo do očí. „Žije, prisahám vám.“

Po týchto slovách doslova znehybniem. Navštívila som všelijaké médiá, vykladačov z ruky a rozličných takzvaných jasnovidcov, čo mi vraveli to isté, ale nikdy to nebola pravda. Helenu sme nikdy nenašli. Mlčím, nechávam ju, nech dokončí.

„Ne... neviem, čo sa stalo. Neviem... ani ona nevie. Ale má sa dobre, nič jej nechýba. Teda aspoň sa mala dobre.“

Cítim, že mi čosi znovu vysáva vzduch z pľúc. Už ju ďalej nevládzem počúvať. Musím od nej odísť. Odkedy sa stala Helena nezvestná, často som sa nechala uniesť nádejou, keď mi niekto povedal, že má o nej informácie, ale vždy sa ukázalo, že ide o falošné správy alebo klamstvá. A po každej takej skúsenosti som bývala ešte zničenejšia. „Musím už ísť. Vrátiť sa do práce. Obedná prestávka sa mi takmer skončila.“ Vstávam, pripravená vyraziť.

Hľadí na mňa s otvorenými ústami. Očividne nečakala, že takto zareagujem. Možno si myslela, že padnem na kolená a začnem ju prosiť, aby ma zaviedla k Helene.

„Ale... ja...“

„Počujte, myslíte si, že ste prvý človek, čo takto prišiel za mnou? S nejakou hlúpou historkou a tvrdil, že vie, kde je moja dcéra? Povedzte, o čo vám vlastne ide? O peniaze? O tie vám ide?“ Siahnem do peňaženky, vytiahnem dvadsať libier a hodím jej ich. Bankovka pomaly dopadá na stôl, nevšíma si ju, len velikánskymi očami hľadí na mňa. Hostia pri vedľajšom stole sa k nám otočia, zvýšila som hlas, vzbudila ich zvedavosť.

Prevesím si kabelku cez plece a peniaze nechávam na stole. Keď sa obraciam, vrhnem na ňu pohľad, vidím, že na lícach sa jej lesknú slzy.

„Dovoľte mi, aby som vám niečo ukázala,“ zašemotí, takmer ju nepočujem, lebo šepká. Siahne do vrecka a na zlomok sekundy som si istá, že keď vytiahne ruku, zazriem čepeľ noža. Vtom sa mi myseľ upokojí a uvedomím si, na čo sa pozerám.

Na mäkkého modrého zamatového zajačika. Helenkinu hračku.

„Odkiaľ ho máte?“ zvolám, neschopná odtrhnúť od neho oči.

Grace mi ho podá, roztrasenými rukami po ňom siahnem. „Takže mám pravdu. Je jej. Patrí vašej dcére? Potrebovala som sa o tom presvedčiť,“ povie. Ani jedno jej slovo nedáva zmysel.

Znovu sedím, prezerám si hračku, dávam si pozor, aby ma city načisto nepremohli a nezatemnili mi úsudok. Čo by som urobila, keby išlo o príbeh, čo spracúvam pre televíziu? Povedala by som matke, že v ten rok možno vyrobili aj niekoľko miliónov takých zajačikov. Matt ho kúpil v charitatívnom obchode, nemám najmenšiu predstavu o jeho pôvode. Viem len to, že Helena si ho vo svojom veku veľmi obľúbila. A mala ho pri sebe, keď ju uniesli.

Prezerám si ho, hladkám mäkký materiál a dospievam k presvedčeniu, že ide o dcérinu hračku. Priložím si ju k nosu a vdýchnem do seba látku, ale vôňa mi je neznáma: prací prášok, aký som nikdy nepoužívala.

„Čo to má znamenať? Hovorte. Okamžite! Odkiaľ ho máte?“ Takmer kričím a hostia sa na nás opäť zahľadia.

Grace sa rozšíria oči a zhlboka sa nadýchne. „Je to moja hračka. Mám ju celkom odmalička.“

Len raz v živote som pocítila, ako sa podo mnou prepadáva zem. Keď zmizla Helenka. Ale teraz sa tento pocit vracia, rovnako sa mi kráti dych a chytá sa ma strach, že mi srdce prestane biť.

„Čo ste to pred chvíľou povedali?“ Potrebujem, aby slová zopakovala, lebo určite som dobre nepočula?

Zopakuje ich: „Hračka patrí mne. Mám ju odmalička.“

„Ale.. tak...“

Grace sa znovu zhlboka nadýchne. „Simone, potrebujem, aby ste mi pomohli. Myslím, že som vaša dcéra, a potrebujem, aby ste mi pomohli zistiť, čo sa so mnou stalo.“

Tretia kapitola

Uprene hľadím na dievča predo mnou, srdce mi v hrudi divo bije. Keby som bola objektívny divák, prinútila by som sa odísť. Vypadnúť z tejto kaviarne a zájsť čo najďalej od dievčaťa, ktoré tvrdí, že je moja dcéra. Ale zostávam na svojom mieste.

Je vysoká ako ja, no to nič neznamená. Vlasy má tmavé ako Matt, a hoci máme obidve hnedé oči, také má aj väčšina ľudí. Nič z toho mi veľa nehovorí, preto sa znovu spoľahnem na svoj inštinkt. Zajačik mi jasne naznačuje, aby som ju vypočula. Ak nič iné, dozviem sa aspoň, čo mi chce povedať.

„Viem, že je to ťažké,“ ujme sa slova znovu Grace a mieša si kolu. „Proste som nevedela, čo iné mám urobiť. Musela som vás nájsť a povedať vám, čo viem. Potrebujem vašu pomoc.“ Prosíka ma očami.

Rozhodnem sa, že jej vyhoviem. Vypočujem si ju a jej slová prijmem, ako keď niekoho spovedám do spravodajstva. Viac neurobím a potom odtiaľto vyjdem, vrátim sa do práce a jedného dňa vyrozprávam príbeh o šialenej dievčine, ktorá tvrdila, že je moja dcéra.

„Porozprávajte mi všetko od začiatku,“ požiadam. Zatiaľ sa mi darí, do slov neprenikajú moje pocity. Navonok som pokojná a objektívna.

Pustí slamku a obzrie sa okolo seba, skúma tváre najbližších hostí. Nechápem prečo. Pôsobí nepokojne a nervózne, ďalší dôvod, aby som jej neverila. Veď napokon ja by som mala byť nervózna, nie ona.

„Vždy som sa cítila ako niekto iný,“ vysvetľuje. „Chápete, akoby som nikam nepatrila. Viem, je to klišé, ale jedine tak viem svoj stav opísať. No nikdy ani na sekundu som si nemyslela, že moja mama... teda, že nie je moja mama, či je? Radšej ju naďalej budem tak volať, bude to pre mňa ľahšie, kým vám všetko neporozprávam.“

Odmlčí sa a neviem, či mám v tomto okamihu prehovoriť ja. Lenže čo by som jej povedala? Že v sebe bojujem aspoň o kúsok nádeje a túžim, aby bola naozaj Helena? Toľko ráz som sa už popálila, tak čo sa stane, ak sa odvážim dúfať aj teraz? Jedno sa však stáva čoraz jasnejším, či vraví pravdu alebo nie, toto dievča, táto Grace, si skutočne myslí, že je moja dcéra.

„Minulý týždeň,“ pokračuje, „sa rodinnému priateľovi, lepšie povedané, maminmu priateľovi, náhodou pošmykol jazyk a naznačil mi, že nie je moja skutočná mama.“ Z líca si odhrnie prameň vlasov. „Opil sa a podľa mňa nemal v úmysle také niečo prezradiť. Keď som sa ho na to o niekoľko dní spýtala, podarilo sa mi z neho dostať vaše meno. Vyhľadala som si vás na internete.“

Znovu sa odmlčí a zahľadí na mňa, vycítim, ako zúfalo čaká, kedy prehovorím. Ale ja načisto onemiem. Celé sa mi to javí ako pritiahnuté za vlasy, ustavične čakám, kedy odniekiaľ ktosi vyskočí a oznámi mi, že si zo mňa robí posmech.

„Pozrite, znie to šialene,“ zmôžem sa na pár slov. „Ten pán mal vypité. Pravdepodobne si pamätal na prípad s mojou dcérou a využil ho, aby trochu, ktovieprečo, nahneval vašu mamu. Jeho slová nemôžete brať vážne.“ Len čo dohovorím, oči mi padnú na zajačika, stále ho zvieram v rukách a viem, že je v tom niečo viac. Polícia podrobnosti o zajačikovi utajila, takže v médiách ho ani raz nespomenuli.

„Zopakujte mi znovu všetko, čo povedal. Slovo za slovom. Nič nevynechajte.“

Ostro sa nadýchne a začne: „Volá sa Lucas. Lucas Hall. Chodil do školy s maminým bratom, mojím strýkom. Stali sa najlepšími priateľmi. Ale strýko Daniel mal na mozgu nádor a nedávno zomrel. Lucas prišiel navštíviť mamu. Zrejme, aby sa pozrel, ako sa jej vodí.“

„Stretli ste sa s ním už aj predtým? S Lucasom?“ Konám tak, ako som vycvičená: kladiem otázky, aby som sa dostala k jadru jej rozprávania.

Grace pokrúti hlavou. „Prvý raz v ten deň. Už som však o ňom počula. Vlastní fajnovú reštauráciu v západnej časti Londýna, aspoň myslím, ale nikdy sa u nás nezastavil. Strýko Daniel o ňom často rozprával.“ Odmlčí sa a ja nalieham, aby pokračovala.

„Keď som v ten deň prišla mamu navštíviť, v kuchyni popíjali víno. Mama obyčajne nepije, ale vysvetlila mi, že oslavujú život strýka Daniela. Viete, mali sa veľmi radi. Mama bola oveľa staršia ako on, preto si myslím, že sa oňho tak trochu starala, dohliadala naňho.“

Po celý čas, čo rozpráva a vykresľuje pre mňa obraz jej rodiny, neviem uveriť, že som súčasťou jej príbehu. Títo ľudia sú mi cudzí, ako môže niektorý z nich mať niečo do činenia s Helenou?

Grace nevie, nad čím premýšľam, a pokračuje: „Mamu odvolali z domu. Pracuje ako opatrovateľka a jedna z dám potrebovala s niečím naliehavo pomôcť. Lucasovi povedala, že v jej neprítomnosti mu budem spoločnosť robiť ja. Lenže mama sa domov nevrátila ani o niekoľko hodín, tak si otvoril ďalšiu fľašu. Ustavične som mu naznačovala, že si ešte musím dokončiť seminárnu prácu, veď napokon som ho vôbec nepoznala, ale neodchádzal, len sedel a nalieval sa vínom.“

„Aj vy ste pili s ním?“ Musela som sa na to spýtať, jej odpoveď mohla postaviť celú situáciu do úplne iného svetla.

„Nie, ja nepijem. Mám veľa učenia, nemôžem si myseľ zahmlievať alkoholom.“ Už po tretí raz naznačila, ako usilovne študuje, a mám dojem, že úmyselne sústreďuje pozornosť na tento bod.

Dvere na kaviarni sa otvoria a Graceine oči opäť raz zaletia k zákazníkovi, čo vchádza dnu. Vzápätí sa však uvoľní a pokračuje v rozprávaní. „Spomínal na strýka Daniela. Chválil ho, aký to bol dobrý chlap, ako pre mamu urobil vždy všetko, čo potrebovala, a ako tak robili aj všetci jeho kamaráti. Postupne sa stával odporným. Začal so mnou flirtovať, vravel mi, aká som pekná. No niečo hnusné. Jasne som mu naznačila, aby s tým prestal, a spočiatku akoby sa urazil, ale potom sa rozosmial. Neviem, možno sa mi snažil ukázať, že si nerobí nič z toho, ako som ho zahriakla. No hneď nato mi povedal, že sa mám lepšie, keď je mojou mamou Ginny než tá mladá fešanda. Spýtala som sa ho, čo tým myslel, ale zasekol sa. Vyhovoril sa, že z neho prehovoril alkohol. Odišiel, kým som ho stihla vyspovedať.“

Počúvam, čo mi rozpráva, usporadúvam slová tak, aby mi dávali zmysel. Stále nechápem, ako dospela k záveru, že je moja dcéra.

„Pozrite, Grace, pripúšťam, že to, čo vám povedal Lucas, je čudné, ale tým sa nepotvrdzuje, že ste... Helena. Možno sa na vás len nahneval, že ste odmietli jeho návrhy.“

Vzdychne, očividne frustrovaná. „Počkajte. Stretla som sa s ním ešte raz. Od mamy... Ginny... som zistila, že minulý večer šiel do baru, tak som tam zašla. Poriadne som sa namaľovala, obliekla krátku sukňu a hotovo.“

Napĺňa ma des. Či je, alebo nie je Helena, pociťujem ohromnú potrebu chrániť ju. Je v rovnakom veku, ako by bola moja dcéra. „Čo to hovoríte? Predsa ste ne...“

Civie do prázdneho pohára a nepozerá na mňa, keď pokračuje v rozprávaní: „Napokon som pravdu z neho dostala. Prezradil mi vaše meno.“

A v tej chvíli som na franforce. Je mi jasné, že jej rozprávanie je spracované do najmenších podrobností, preto nemôže byť falošné. Alebo možno práve v tom je celá pointa. Nie je pravda vždy jednoduchšia ako lož? Zostanem, budem ju ďalej počúvať, kým nezistím, čo naozaj chce, lebo sa musím dozvedieť, o čo jej vlastne ide.

„Pozrite, ak je všetko, čo hovoríte, pravda, mali by sme zájsť na políciu. A to hneď.“

Pri mojich slovách sa strhne, akoby som ju udrela do brucha. „Nie, nemôžeme.“

„Ale áno, Grace, musíme. Ak ten Lucas vravel čosi, čo sa aspoň trochu podobá na pravdu, potom to treba vyšetriť.“ Vediem si dobre. Som objektívna, konám, akoby sa ma to celé netýkalo. Dievčaťu pomôžem, nech už mu ide o čokoľvek.

Vtedy sa Grace rozplače, po každom vzlyku sa jej dvíha hruď. „Viem, ale, prosím vás, naozaj nemôžeme. Potrebujem od vás, aby ste mi pomohli. Musím zistiť, či je to pravda. Či som vaša dcéra. Či môj doterajší život bol len samá lož.“

„Neexistuje iný spôsob, Grace. Nechápete to? Musíme sa obrátiť na políciu.“

Keď zdvihne hlavu a pozrie na mňa, oči má takmer zdivené od strachu. „Nemôžeme,“ povie a slová len sotva počuť. „Ide o Lucasa... Je mŕtvy... Bola to nehoda. Ja som ho zabila.“

Štvrtá kapitola

Mali ste normálne detstvo? Rodičia vás od lásky takmer zjedli, chránili vás pred vonkajším svetom, no predsa sa im podarilo naučiť vás nezávislosti?

Priznávam sa, mal som to všetko. A ešte viac. Pohodlný dom, ani jedného súrodenca, nemal som sa s kým biť – ale to mi vyhovovalo –, v rámci rozumných možností každú hračku, po akej som zatúžil. A musím zdôrazniť tie rozumné možnosti, lebo nechcem, aby ste si mysleli, že som bol rozmaznaný.

Vravím vám to preto, lebo nie som klišé, za aké ma budete považovať, keď dočítate môj príbeh. Budete si myslieť, že som bol zanedbaný alebo zneužívaný, že nič z toho, čo prišlo neskôr, nebola moja chyba. Jedine tak sa v noci vyspíte: keď budete cítiť, že je jasný rozdiel medzi ľudskou bytosťou a netvorom, hranica taká široká, že nikdy nestretnete niekoho, kto by ju prekročil.

Mrzí ma, že vás sklamem, ale moje detstvo bolo v každom ohľade normálne.

Tak ako je možné, že som skončil ponorený do ohavných tajomstiev zvrátených činov?

Problém nespočíval v rodine, ani v prostredí, ani v škole.

Problém spočíval vo mne.

Po rokoch mi povedal, že sme vyrezaní z rovnakého kusa dreva. Preto sme konali tak, ako sme konali, hnaní vnútorným tlakom. Život si treba užívať, povedal, jediné hranice pre nás predstavovala úzkoprsosť a strach.

Vzrušovalo ťa to? spýtal sa po prvom raze. Cítil si, akoby ti v každom okamihu mala krv vystreknúť z tela? Že tomu sa nevyrovná nijaký iný pocit?

Usiloval som sa upokojiť roztrasené údy, skryť strach, lebo v ňom som sa topil.

Ale čoho som sa vlastne bál? Toho, čo sme práve vykonali, alebo skutočnosti, že sa mi to páčilo?

Piata kapitola

Pri svojej práci sa dopočujem všelijaké veci. Ale nikdy doteraz som nesedela zoči-voči osobe, čo by sa mi priznala, že niekoho zabila. Chcela som utiecť od Grace, nech je ktokoľvek, do bezpečia svojej práce. No vtedy som si znovu uvedomila, že v rukách stískam modrého zamatového zajačika. A pred chvíľou vyslovila slová, čo ma úplne vtiahli do celej veci. Neexistuje spôsob, ako vymazať Graceino priznanie, ako zabudnúť, že má Helenkinho zajačika. Nech je ktokoľvek, niečo o mojej dcére vie.

Jasne vidím celú scénu, keď mi opisuje, čo sa stalo: chlap sa na ňu vrhne, pritlačí ju k posteli, z tela jej sťahuje šaty. Cítim zúfalstvo, aké musela zažívať. Strach. A následnú paniku, keď ho lampou ovalila po hlave.

„Ideme na políciu. Ihneď.“

Pokrúti hlavou tak dôrazne, že jej vlasy lietajú z jednej strany na druhú, bičujú vzduch. „Nie, počkajte, prosím vás. Potrebujem len... Nezašli by ste so mnou do jeho bytu? Je to neďaleko, na nábreží Temže. Potrebujem si odtiaľ niečo vziať.“

Vtedy mi prezradí, že si ju nakrúcal, jej vlastným telefónom. Keď sa ponáhľala z jeho bytu, zabudla si ho vziať, ale schmatla kľúče, ktoré nechal v zámke. Jej príbeh znie neuveriteľne, pripomína scenár zlého filmu. Ale pripomeniem si všetky spravodajské relácie, na ktorých som pracovala, a mnohé z nich tiež prekračovali rámec možného.

Pokrútim hlavou. Nemôžem sa do toho zapliesť.

„Prosím vás, Simone,“ žobroní Grace. „Poďte so mnou a potom urobím, čo budete chcieť. Prosím vás, urobte to pre mňa. Nemôžem dovoliť, aby to ma... Ginny videla. Ani, aby sa o tom dozvedela.“

Zrazu urobím to, čo som mala urobiť, len čo ma oslovila. Bez slova vstanem a zamierim k dverám, neobzriem sa, keď míňam okno a vraciam sa na Oxfordskú ulicu.

Až keď sa dostanem na roh ulice, uvedomím si, že ešte vždy držím modrého zajačika. Helenkinu hračku. Otočím sa a vraciam sa do kaviarne. Nechcem ju a ani všetky otázky, čo so sebou prináša. Vrátim ju Grace. Dcéru mi uniesli, prišla som o ňu pred osemnástimi rokmi a za celý ten čas som sa usilovala vyrovnať sa s touto stratou. S týmto už nechcem mať nič do činenia.

Vidím Grace, vychádza z kaviarne, so sklonenou hlavou kráča opačným smerom. Nohy ma nevedomky nesú k nej. Udržujem primeranú vzdialenosť, nechcem, aby vedela, že ju nasledujem. Musím sa dozvedieť, kam ide, zistiť, akú hru to so mnou hrá.

Zasuniem zajačika do kabelky, vytiahnem telefón a zavolám do práce. Ozve sa Abbot, uľaví sa mi, keď začujem jeho hlas. „Prihodila sa vážna vec,“ vravím mu. „V rodine.“ Neklamem. „Zastúpil by si ma na niekoľko hodín? Vrátim sa, len čo budem môcť.“

Vedela som, že zastúpi, vždy je plný starostlivého záujmu: pýta sa, či mi je dobre a či nemôže niečo pre mňa urobiť, ale netlačí na mňa, aby som mu prezradila, čo sa vlastne stalo. Abbot je viac než kolega, už roky spolupracujeme a za ten čas sa mi stal najlepším priateľom.

Nespúšťam oči z Grace, poďakujem mu a zložím. Keď vkladám telefón do kabelky, prstami sa obtriem o mäkký zamat a srdce ma zabolí pri spomienke na Helenku a na posledný deň, keď som videla jej hračku.

Kráčam za Grace po Oxfordskej ulici k zastávke metra. Spočiatku mi zíde na um, či nejde za mnou do práce, ale prejde cez cestu a schádza do stanice. Zrýchlim krok, aby som ju nestratila z dohľadu a do ruky si pripravím predplatný lístok ešte predtým, než dôjdem k turniketom.

Mieri k severnej linke smer juh, a keď nastúpi do vlaku do Mordenu, som si istá, že viem, kam ide. Povedala mi, že Lucasov byt je len tri zastávky odtiaľto, na nábreží Temže.

Naskočím do druhého vozňa tesne predtým, než sa ozve varovné pípanie, a cez sklo na susedných dverách ju sledujem. Pokúšam sa analyzovať výraz na jej tvári. Je sklamaná, že som odmietla hrať jej hru, možno nahnevaná? Ale vidím, že do tváre má vpísanú len rezignáciu.

Moje podozrenie o cieli jej cesty sa potvrdí, blížime sa k tretej zastávke, vstáva a prediera sa k dverám. Čo to robím? Odišla som od nej, odmietla som uveriť tomu, čo mi rozprávala, a predsa ju sledujem. Ešte nie je neskoro prestať s tým, nech ide o hocičo. Vystúpim na nasledujúcej zastávke, prejdem na druhé nástupište a vrátim sa na Oxfordskú ulicu. A neskôr si s manželom sadnem k večeri a porozprávam mu, aký som mala čudný deň. Čo by si pomyslel o tom, čo robím?

Ale keď vlak so škrípaním zastáva, prejdem k dverám, akoby nohy rozhodovali za mňa. Vyjdem na nástupište, nespúšťam oči z Grace, keď sa mieša s davom, a sľubujem si, že zavolám Mattovi, len čo zistím, čo sa Grace chystá urobiť.

Keď vyjdeme zo stanice, len ťažko s ňou držím krok. Tenisky jej dovoľujú robiť dlhé kroky, moje topánky na podpätkoch ma spomaľujú. No nesmiem ju stratiť, teraz už nie.

Musím sa rozhodnúť, tak alebo onak.

Sledujem ju a mám čas na premýšľanie. V tom, čo mi rozprávala, musí byť zrnko pravdy, prečo by za mnou inak prišla? Na druhej strane neviem o nej nič, možno tu býva, čo ja viem. Mala som jej položiť viac otázok: o jej matke, o nej. A čo jej otec? Ani raz ho nespomenula. Už som sa do celej veci poriadne zaplietla, aby som z nej teraz vycúvala. Už je to môj príbeh a teraz na ňom pracujem. Neviem, čomu verím, ale prítomnosť zajačika znamená, že musím pokračovať.

Grace kráča ďalších dvadsať minút, čím väčšmi sa vzďaľujeme od stanice, tým menej chodcov stretávame. Na oblohe sa vytvorili sivé oblaky, takže je len otázka času, keby nás ovlaží dažďová prehánka, no tá mi robí najmenšie starosti.

Napokon zabočí do tichej uličky a mieri k bytovému bloku. Má ďaleko od zbúraniska, ale jeho bezvýrazná sivá betónová fasáda vo mne vyvoláva nevoľnosť. Zastanem a netuším, čo mám urobiť.

Keď zmizne v budove, uvedomím si, že ma obrala o možnosť rozhodovania. Vchod celkom určite stráži bezpečnostný systém, takže teraz už nemám možnosť nasledovať ju dnu. Navyše netuším, do akého bytu sa vybrala, a dom má tri poschodia.

Napriek tomu sa posúvam dopredu, kým nestojím pred hlavným vchodom, kde len pre chvíľou stála aj Grace. Zatlačím na dvere a s prekvapením zistím, že nie sú zamknuté.

Vstupná hala je obyčajná, bez výťahu, len schodisko bez koberca. Z nej dokonalý výhľad do chodby na prízemí. Grace v nej nevidím, určite by nemala dosť času otvoriť dvere alebo počkať, kým ju niekto pustí do bytu, preto vykročím do schodov, po každom kroku mi nohy oťažievajú.

Keď vyjdem na prvé poschodie, zazriem ju, vchádza do bytu na konci chodby. Už nevyzerá nervózna a nestará sa, či ju niekto nevidí.

Ešte nie je neskoro. Ešte môžem odísť. V hlave si opakujem túto mantru, ale nepomáha, v zlomku sekundy stojím pred dverami bytu a nájdem ich nezamknuté, potlačím ich, Grace sa zvrtne, a keď ma zazrie, klesne jej spodná sánka.

„Doriti! Čo to stvárate? Na smrť ste ma vydesili!“ Na hruď si pritisne dlaň, akoby si chcela spomaliť tlkot srdca.

Vojdem dnu a preklínam sa za svoju sprostotu. Vôbec netuším, čo sa tu vlastne deje a do čoho sa chystám namočiť, ale nevyzerá to dobre.

Byt – nech patrí komukoľvek – je priam nepoškvrnený. V hlave si prehrávam Graceino rozprávanie a len ťažko viem uveriť, že sa v ňom odohrali udalosti, aké mi opisovala.

Keď nič nevravím, Grace preruší ticho. „Ale som rada, že ste prišli. Ako ste...? Nevadí.“ Podíde k zatvoreným dverám, náhle zastane. „Nemôžem ich otvoriť, Simone. Nemôžem. Tam leží, tam... mŕtvy.“ Znovu sa rozplače a ani neviem prečo, jej slzám uverím.

Podídem k dverám a pripravujem sa na najhoršie. S prižmúrenými očami stlačím kľučku a potiahnem, ale z miesta sa nepohnem. No keď otvorím oči, vidím len čerstvo ustlanú posteľ. Nič iné.

Vstúpim do izby a prezerám si ju: biele steny, vstavaný dubový šatník, čistulinký béžový koberec. Nik v nej nie je, ani živý, ani mŕtvy, a ani na jednom nočnom stolíku nestojí lampa.

Otočím sa, Grace je tesne za mnou, vzápätí sa popri mne prešuchne do miestnosti.

„Čo to má...? Nechápem.“ Ponáhľa sa na druhú stranu postele, kľakne si, aby sa pozrela pod ňu. „Ale... on... ja...“ Nevie vysloviť vetu. Vstane a civie na mňa rozšírenými, divokými očami.

Napokon prehovorím ja. „Pozrite, netuším, čo sa tu, dofrasa, deje, ale teraz odtiaľto odídem a už vás nikdy nechcem vidieť, ani o vás počuť. Nikdy. Nech sa so mnou zahrávate akokoľvek, teraz je tomu koniec.“

Ale Grace ma nepočúva. Sedí na posteli, rukami hladí novučičkú bielu prešívanú prikrývku. „Nechápem,“ hundre.

„Bol mŕtvy. Viem to. Ja... ja som ho zabila.“ Celá sa trasie.

„Grace, ale veď tu nie je telo. Nikoho ste nezabili. Nikde ani kvapka krvi. Nič.“ Odvrátim sa, ale vtom si spomeniem na niečo, čo nedáva zmysel. Siahnem do kabelky, vytiahnem zajačika. „Odkiaľ ho máte?“

„Povedala som vám, že je môj. Dostala som ho ešte ako bábätko. Verte mi, Simone. A pomôžte mi. Nemám nikoho iného, ku komu by som išla.“

Vyjdem zo spálne. Už ďalej nevládzem počúvať jej reči. Hneď ma nasleduje do obývačky.

„Prosím vás. Musíme sa len o všetkom pozhovárať. Zistiť, čo sa stalo. Neklamem vám, Simone. Minulý večer som tu s ním bola a tu ležal... mŕtvy.“

„A kde je teda jeho telo?“ skríknem na ňu. „Čo odo mňa chcete?“

Kým sa zmôže na odpoveď, kdesi v byte niečo buchne. Niet času premýšľať, obávať sa alebo hodnotiť situáciu, lebo v zlomku sekundy ktosi roztvorí dvere a preletí popri nás. Tak sa ponáhľa, že zráža Grace na podlahu. Vidím mu len chrbát, ale ide celkom isto o muža v sivej bunde a čiernych teniskách. Nič viac si nevšimnem.

Zdreveniem, nie som schopná reagovať. Vzápätí sa ponáhľam ku Grace a pomáham jej na nohy. Aj ona je ohúrená, nevládze sa pohnúť. „Kto to bol?“ podarí sa mi napokon spýtať. „Lucas?“

Pokrúti hlavou. „Nie. Neviem kto, ale on to nebol. Celkom isto.“

Spýtam sa, ako si môže byť taká istá, keď sa tak rýchlo popri nás prehnal, ale nevšíma si ma a otáča sa k dverám, hľadí na ne, akoby od nich čakala potrebné informácie.

Skontrolujem chodbu, je preč a nemám v úmysle ho prenasledovať.

„Nech to bol ktokoľvek... počul nás,“ šepne Grace. „Počul každé naše slovo. A teraz vie, že som... zabila Lucasa.“ Slová sa jej vlievajú do ťažkých vzlykov, musím poriadne napínať uši, aby som jej rozumela.

„Znovu opakujem, že v byte nie je telo. Neublížili ste mu. Zostali by tu stopy, napríklad krv alebo známky po bitke. Ale nič tu nie je.“ Usilujem sa hovoriť potichu, ale namiesto toho, aby som zmiernila prúd jej sĺz, moje slová zapríčinia, že prepukne do ešte hlasnejšieho plaču. Dýcha rýchlo a plytko.

„Nedáva mi to zmysel. Nemá to vôbec logiku,“ omieľa znovu a znovu, až kým nenadobudnem dojem, že už nikdy nevypovie nič iné.

„Grace, upokojte sa. No tak, mali by sme odtiaľto hneď vypadnúť.“

Dovolí mi, aby som ju odviedla k dverám, potom však zastane. „Počkajte. Kde je môj telefón? Musíme ho nájsť.“

Neviem, ako ani kedy sme prešli na my, ale cítim potrebu jej pomôcť a už len tým, že som tu, som sa do niečo zaplietla. Potrebujem odpovede na svoje otázky. Napriek nebezpečenstvu, do akého sme sa dostali, musím Grace pomôcť.

„Tak poďme,“ poviem. „Pomôžem vám. Vy hľadajte tu a ja prezriem spálňu. Tak to bude najlepšie. Ale musíme si pohnúť, lebo ten chlap sa môže vrátiť.“

Prikývne a podíde k východovým dverám, otočí sa, aby mala izbu pred sebou. Predpokladám, že sa chce vrátiť po vlastným stopách, oživiť si udalosti z minulej noci. Neviem, čo do toho spadá, či aj niečia smrť, ale čosi sa tu odohralo. Niečo dievča rozrušilo, nech je už, kto chce.

V spálni nenachádzam jediný dôkaz, že by v nej niekto býval. Otvorím dvere na veľkom vstavanom šatníku, ale nenájdem v ňom nič, len štyri rozcinkané drôtené vešiaky. To isté sa opakuje aj v bielizníku a nočných stolíkoch: všetky sú prázdne.

Klesnem na kolená a nakuknem pod posteľ, ale ani tam nevidím mobilný telefón. Niet tu ničoho, len nepoškvrnený koberec a nikde ani štipka prachu. Nadvihnem prikrývku a prezerám naškrobené biele posteľné plachty. Voňajú po aviváži a v posteli niet ani stopy, že by v nej niekto spal alebo robil čokoľvek iné.

Sú len dve možnosti: buď Grace o Lucasovi a o tom, čo mu vykonala, klame, alebo niekto si dal záležať, aby zahladil všetky stopy. Ale krv sa nedá len tak ľahko odstrániť, polícia po nej stopy nájde, aj keby boli akokoľvek nepatrné.

Otočím sa k dverám. Z druhej izby počujem, ako prezerá zásuvky alebo skrine. „Grace,“ zavolám, „akú farbu mali plachty, keď ste tu boli minulú noc?“

Okamih ubehne, kým prejde do spálne. „Uhm, myslím, že biele.“ Zahľadí sa na posteľ. „Ale určite to nie sú tieto, lebo boli celé od krvi.“

Neviem, prečo som sa jej na to spýtala, veď mi nemohla inak odpovedať. „Dobre, ale telefón tu tiež nie je. Musíme už naozaj odtiaľto vypadnúť. Ak hovoríte pravdu, potom sme v izbe niekoho iného.“ A nech bol ten chlap ktokoľvek, možno už v tomto okamihu volá na políciu.

Ale Grace sa nehýbe.

Nevyhnutnosť opustiť byt sa stáva čoraz naliehavejšou.

„Pozrite, neviem, čo sa tu deje, ale nemienim sa do ničoho zapliesť. Zostaňte, ak chcete, ale ja sa tu nehodlám dlhšie zdržovať.“

Grace sa na mňa díva, keď prechádzam popri nej, vtom ma chytí za rameno. „Prosím vás, Simone, môžem ísť s vami? Bojím sa. Neviem, kto bol ten chlap, ale on už o mne vie. Nemôžem ísť domov. Nájde ma. A určite má aj môj telefón.“ Celá sa chveje.

Opäť sa ma zmocní potreba ochrániť ju, a hoci viem, že nekonám správne, podvolím sa. „Dobre, ale musím si to premyslieť. Najprv odtiaľto vypadneme a potom sa rozhodneme ako ďalej.“ Blysne mi hlavou, že robím rozhodnutia za ňu, preberám velenie. Tak by konala matka. Hoci stále neviem, či jej môžem dôverovať, v tejto chvíli pôsobí veľmi bezmocne a ktovie prečo sa mi začína páčiť.

Len čo vyjdeme z domu, uľaví sa mi. Do líc sa mi zaprie chladný vzduch a pomáha mi premýšľať, dospieť k rozhodnutiu. Zastanem pri železnom zábradlí a v kabelke hľadám mobil.

„Čo robíte?“ spýta sa Grace a oči sa jej rozšíria.

„Potrebujem si zavolať.“ Rýchlo dodám, že nie na políciu. Aspoň dovtedy, kým nebudem vedieť, o čo ide.

Pokrúti hlavou. „Ale nie tu. Musíme z tejto štvrte odísť.“ Otočí sa, zahľadí sa na dom, nahrbí plecia, akoby si len teraz uvedomila, aká teplota je vonku. Z vrecka vytiahne čierne vlnené rukavice a natiahne si ich.

Niekoľko minút mlčky kráčame, začínajú padať prvé kvapky dažďa, mierime tam, odkiaľ sme prišli. Prezerám si tváre ľudí, čo nás míňajú. Je nepravdepodobné, že spoznám chlapa, čo vybehol z bytu, ale opatrnosti nikdy nie je nadostač. Všimnem si, že vedľa mňa robí Grace to isté a opäť sa jej zmocňuje úzkosť.

Zastaneme, až keď dorazíme k stanici metra. Vsuniem ruku do kabelky a znovu vytiahnem telefón, aby som zavolala Mattovi. Nepredpokladám, že sa mi ozve – teraz vyšetruje popoludňajších pacientov –, ale musím ho aspoň čiastočne varovať.

Varovať, že sa so mnou domov vracia dievča, ktoré má informácie o Helene.

Šiesta kapitola

Grace stojí v našej chodbe, nemá sa k tomu, aby si vyzliekla bundu. Aj šál a rukavice zostávajú na svojom mieste, mĺkve potvrdenie toho, ako nepatrične sa u nás cíti. Na termostate zvýšim teplotu, vyzlečiem si kabát a hlavou mi blysne, či bude nasledovať môj príklad. Nenasleduje, len sa obzerá okolo seba, prezerá si interiér.

Do nášho domu som pustila cudzieho človeka, možno by som mala znervóznieť, ale napočudovanie som pokojná. V skutočnosti sa cítim, akoby som mala celú situáciu v rukách. Grace vošla do môjho kráľovstva, ona by mala pociťovať úzkosť. Ona si musí klásť otázku, či mi môže dôverovať, že nezavolám na políciu. Veď napokon aj ja som pre ňu rovnako cudzí človek ako ona pre mňa. Mala by som policajtom zavolať, ale čo by som im v tejto chvíli oznámila? Neexistuje dôkaz, že Grace niečo spáchala, a nič iné než zajačik, že je Helena.

Dívam sa na ňu a vidím, ako jej plecia ovísajú, jej postoj sa stáva menej obranným, lebo už nie sme na verejnosti.

„Pôjdeme radšej do kuchyne,“ poviem. „V nej je vždy najteplejšie.“

Nasleduje ma po chodbe. „Máte pekný dom. Obrovský. Mali by ste vidieť, v akom býva ma – Ginny, je síce dosť veľký, ale v porovnaní s vaším ako zápalková škatuľka.“

Poobzerám sa po kuchyni a usilujem sa dívať na náš dom jej očami. Je štvorizbový, teda dosť priestranný, ale nikdy som si o ňom nemyslela, že je až taký velikánsky. S Mattom nepatríme k tým, čo sa pýšia peniazmi alebo majetkom. Chceli sme len niečo, kde by sme sa cítili pohodlne. Niečo, s čím by sme mohli zrásť, ak by sme sa dakedy na to odhodlali.

„Máte aj iné deti?“ spýta sa Grace, akoby mi čítala myšlienky.

Prehltnem hrudku v hrdle a pokyniem jej, aby si sadla k stolu. „Nie... premýšľali sme o tom, ale ja som jednoducho nemohla. Mala by som pocit, akoby som niekým iným nahrádzala Helenu. Nemohla som s tým súhlasiť.“ Som prekvapená, ako ľahko o tom Grace rozprávam.

Neodpovedá, keď sa usádza za náš obrovský gazdovský stôl, len prikývne.

„Nemáte chuť si niečo vypiť?“ Už keď sa pýtam, uvedomujem si, aké smiešne je odo mňa v našom dome ponúkať tejto cudzej deve niečo na pitie. Akoby sme boli priateľky, čo sa dlho nevideli.

„Niečo studené by bodlo,“ odpovie, „neobľubujem čaj ani kávu, ani sa už nepamätám, kedy som ich naposledy pila. Od poslednej návštevy matky veru nie.“ Tentoraz sa neunúva opraviť sa a slovo matka visí vo vzduchu, plné mĺkveho obvinenia.

Kým nalievam Grace do pohára pomarančovú šťavu, obe mlčíme, ale uvedomujem si jej prítomnosť, ako očami skúma, každý môj pohyb. Žeby analyzovala moje črty, hľadala podobnosti? Alebo sa mi popod fúzy smeje za to, že som jej dovolila vstúpiť do nášho domu? Nič na jej reči tela ani na výraze tváre mi také čosi nenaznačuje, ale nesmiem sa stať priveľmi ľahkovernou. Ticho je nepríjemné, ale nie hrozivé. Tak ako v prípade Grace neviem, čo si mám o ňom myslieť.

Položím pohár pred ňu, odpije si a po celý čas si obzerá kuchyňu.

Sadnem si oproti nej, aby som si mohla dôkladne prezrieť jej tvár.

„Zo stanice metra som zavolala manželovi. Domov príde asi o dve hodiny. Dnes popoludní navštevuje pacientov.“

Zbystrí pozornosť. „Je... lekár?“

„Áno. Praktický lekár. Ambulanciu nemá ďaleko od nášho domu. Na ulici Fulham Palace.“ Len čo vety vyslovím, oľutujem to. Nemala by som jej o nás prezrádzať osobné podrobnosti, keď ešte ani neviem, kto je a čo vlastne chce.

„Tú časť Londýna nepoznám. Nikdy som v nej ešte poriadne nebola. Síce som tade prechádzala, ale vôbec sa tam nevyznám.“ V rukách zviera pohár, ale nedvíha si ho k ústam. „Vie o mne? Čo ste mu povedali? Myslíte, že mi uverí?“

Vychrlí na mňa toľko otázok, že ani neviem, ktorou začať. „Nepovedala som mu veľa. Nechala som mu len odkaz, že doma sa s ním potrebujem porozprávať. Ale keď príde, musím s ním hovoriť, skôr než sa s ním stretnete. Aby som mu vysvetlila, čo ste mi povedali.“ Vtom si spomeniem na Lucasov byt a na historku, akou ma Grace nakŕmila. Ako o nej porozprávam Mattovi? Najprv si všetko musím sama ujasniť v hlave.

Grace sa na stoličke pomrví. „Ale o Lucasovi mu nehovorte. Prosím vás. Nik iný sa o ňom nesmie dozvedieť.“ Do hlasu sa jej znovu vkráda strach.

„Nie, nepoviem mu o ňom. Aspoň nie hneď.“ Nedodám, že hodlám zistiť, čo sa deje, a odkryť pravdu o tom, čo mi rozpráva. Nateraz ju nechám, nech si myslí, že s ňou súhlasím. Jedine tak ju pristihnem pri klamstve.

Poďakuje mi a ja si ju prezerám, uvažujem, či je naozaj Helena. Je celkom možné, že moja dcéra – ak ešte žije – vyzerá ako dievča predo mnou. Sú v rovnakom veku a má takmer takú farbu vlasov ako Matt. Musím o nej zistiť viac.

„Kedy máte narodeniny?“ spýtam sa.

„Siedmeho decembra.“

„Helena sa narodila prvého decembra,“ poviem. „Týždeň pred vami.“ Vypúšťam z úst slová a netuším, čo znamenajú.

Grace sa na stoličke znovu pomrví, očividne zneistie ako ja, nevie, ako vysvetliť, čo sme práve objavili.

„Takže vy nebývate s matkou?“ spýtam sa a úmyselne zmením tému. Usilujem sa rozprávať nenútene, akoby som jej len priateľsky kládla otázky.

Pokrúti hlavou. „Študujem v prvom ročníku na univerzite, a hoci mama nesúhlasila, trvala som na tom, že budem bývať v internáte. Je tam pekne, no veľmi mi chýba. Ale to bolo ešte predtým, než som sa dozvedela...“ Nedokončila vetu a som si istá, že si spomenula na čosi bolestné.

Vŕtam ďalej a dozvedám sa, že študuje žurnalistiku. „Je to čosi podobné, ako robíte vy, nemám pravdu?“ povie a na tvári sa jej objaví pyšný úsmev.

Prikývnem a prezradím jej, že aj ja som skončila žurnalistiku, a súhlasím, že ide o zhodu okolností. Ale je to naozaj len náhoda? Spýtam sa, kde žije jej matka. Oči sa jej zúžia, hlavu skloní nabok.

„Na predmestí Londýna v Ewelle. Prečo? Nechcete hádam...“

„Ak mám byť úprimná, Grace, neviem, čo chcem urobiť. Teda, čo by som s touto informáciou mala urobiť? Vlastne so všetkým, čo ste mi doteraz povedali. A čo bude ďalej?“ Neviem, prečo sa jej to pýtam, lebo buď ani ona netuší, alebo všetko je len súčasť prepracovaného podvodu.

Pokrúti hlavou a pohár položí na stôl. „Neviem. Nepremýšľala som, čo bude potom, keď vás nájdem a... požiadam o pomoc. Nemám nikoho iného, na koho by som sa mohla obrátiť.“

Pri týchto slovách znovu mäknem. Čo ak je Helena? Nemôžem ju odohnať a zbaviť sa šance dozvedieť sa pravdu. Odrazu viem, ako budem postupovať. Najprv musím zistiť, či je moja dcéra. Od toho potom závisia ďalšie rozhodnutia.

„Dobre, keď príde Matt, naznačíme mu, aby dal urobiť testy DNK. Aby sme si boli načistom.“ Skúmam jej tvár, ale nezdá sa mi, že by som ju svojím návrhom šokovala.

„Súhlasím. Dáme urobiť testy, hoci výsledok už viem. Vedela som ho od okamihu, ako som uvidela vašu fotografiu na internete.“

Keďže tak ľahko súhlasí s testom DNK, uľaví sa mi, kým mi nenapadne, že výsledky budú hotové až o niekoľko týždňov.

Grace vstane a vystrie sa. „Kde máte záchod?“

Nasmerujem ju do kúpeľne na prízemí, nechcem, aby sa sama pohybovala po našom poschodí. Nechcem ju spustiť z očí.

Keď sa vráti, pripravujem sendviče. Neobedovala som a zrejme ani ona, preto je určite hladná. Ponúkne sa, že mi pomôže. Poviem jej, že to zvládnem sama, a kým ich dokončujem, prejde k skleným dverám a hľadí cez sklo.

Pohne sa až vtedy, keď doprostred stola položím tanier s rozlične obloženými sendvičmi a ponúknem ju. Predkloní sa, jeden si vezme, zahryzne doň a ani sa nepozrie, čo je na ňom. Nie je teda ako ja. Som dosť prieberčivá, pokiaľ ide o stravu.

Sama si sendvič nevezmem. Len čo som ich dokončila, uvedomila som si, že na jedlo nemám chuť. Je toho priveľa, čo sa musím dozvedieť. „Aká je vaša mama – Ginny?“

Ak ju otázkou prekvapím, nedáva to na sebe znať. „No, je uhm... ani neviem. Ľudia sa dajú len ťažko opísať, nemyslíte? Najmä tí, čo sú nám blízki.“ Sklopí zrak a odhrýza si z chleba. „Alebo si aspoň myslíme, že sú nám blízki.“ Keď nič nevravím, pokračuje: „Pracuje však veľmi usilovne. Je dobrá mama, vždy pripravená pomôcť mi a podporiť ma na univerzite aj finančne. Bojí sa o mňa, ale chápem, že ma chce stále ochraňovať. Teraz už chápem. Má to logiku. Desila sa predstavy, že by ma mohli od nej zobrať, ako ma ona zobrala vám. Tak sa to udialo, či nie?“

„Prečo ste si taká istá, že vám Lucas neklamal? Prečo ste taká presvedčená, že Ginny nie je vaša biologická matka?“ Ako kladiem otázky, blysne mi hlavou, či má Grace s matkou napätý vzťah. Možno sa doma boria s problémami a tie spôsobili, že dcéra tak ľahko uverila Lucasovi.

Dievča na mňa chvíľu hľadí. „Viac vám povedať neviem. Mám prosto taký pocit. Ale chcem poznať pravdu. Nezdá sa vám, že je veľmi čudné, ak vám jej priateľ povie niečo také?“

„Neviem. Ale ak – a zdôrazňujem ak, lebo ešte stále neviem, čo si mám o všetkom myslieť – ten Lucas vravel pravdu, nemôžeme robiť unáhlené závery o vašej... Ginny.“ To som sa naučila pri svojej práci. Nikdy nie je nič také, ako vyzerá.

„Ale prečo by klamal? Tak či onak, aspoň sa jej môžem na chvíľu vyhnúť. Domov mám prísť až v polovici semestra a to je ešte celá večnosť.“

„A čo váš otec?“ pýtam sa. „Kde je?“

Grace pokrúti hlavou. „Nemám otca. Mamu opustil, len čo sa dozvedel, že otehotnela. Nikdy som nevidela ani jeho fotografiu.“

Všetko jej hrá do karát. „Viete aspoň, ako sa volá?“

Zabodne pohľad do stola a až potom odpovie: „Viem len to, že sa volal Colin. Zoznámili sa v hostinci a vydržali spolu len niekoľko týždňov. Mama o ňom nerada hovorí. Podľa mňa sa hanbí, že pri nej nevydržal.“

Len čo vypovie tieto slová, spomeniem si na Matta, ako stál pri mne a podporoval moje rozhodnutie nechať si Helenu, hoci sme spolu nežili dlho a na dieťa sme boli priveľmi mladí.

„A čo vaša rodina?“ spýta sa Grace. „Máte bratov alebo sestry? Máte rodičov? Aký je Matt?“

Uvažujem, či mám na jej otázky odpovedať, ale rozhodnem sa, že tým nemôžem nič pokaziť. „Ani jeden z nás nemá súrodencov. Moji rodičia dnes žijú na Floride, takže ich veľmi často nevídam, a Matt má už len matku, ale navštevujeme ju pri každej príležitosti.“

Grace sa rozšíria oči. „Je to tá stará mama, čo bola so mnou v parku...“

„Áno. Volá sa Miriam.“

„Ale neviníte... ju za to, čo sa vtedy stalo?“

Viem, že Matta prekvapilo, keď som po prvotnom šoku, nedopustila na Miriam zlého slova. Samozrejme, bývali chvíle, keď som mala chuť na ňu poriadne nakričať, zatriasť ňou alebo čosi podobné, ale čo by som tým získala, keby som na ňu ukazovala prstom? Dcéru by nám to nevrátilo. A navyše sme obaja videli, ako ju udalosť zničila. Stala sa z nej úplne iná osoba, akoby jej niečo vysalo z tela život.

Pokrútila som hlavou. „Nebola to jej chyba. A dosť si vytrpela už len tým, že si ustavične uvedomovala, že práve ona mala v tom čase Helenku na starosti.“

Na okamih sa v kuchyni rozhostí ticho, obe sa zamyslíme.

„Prosím vás, pomôžete mi?“ spýta sa napokon Grace.

Odkedy vyhlásila, že je moja dcéra, iné nerobím, len pred každou odpoveďou skúmam jej tvár. Jej obrovské prosebné oči. Jej hladkú mladú pokožku. Je to Helena? Moja Helena? Prečo to neviem? Nemala by matka automaticky rozpoznať svoju dcéru? Ale keď som ju videla posledný raz, mala len šesť mesiacov a dnes môže vyzerať ako hociktoré dievča. Hoci mi rozum nahovára opak, rozhodnem sa, že jej pomôžem. Možno ma k tomu rozhodnutiu núti žiaľ za Helenou, ale nech je, ako chce, poddám sa tejto situácii. Nech bol ten muž v byte ktokoľvek, videl aj moju tvár. Ale ešte stále nie som z toho nervózna.

„Navrhujem, aby sme postupovali pekne krok za krokom,“ odvetím. „Najprv dáme urobiť testy DNK a potom sa uvidí.“

Grace ovisnú plecia. „Ďakujem, Simone. Viem, že sotva niečomu rozumiete. Preto vám ďakujem za pomoc. Najprv musím zistiť, čo sa stalo s Lucasom.“ Vezme si ďalší sendvič a drží ho v ruke. „Premýšľala som o ňom a prišla som na dve vysvetlenia: buď som ho zabila a niekto odpratal jeho telo, alebo nezomrel, keď som... ho ovalila. Čo znamená, že sa pohybuje kdesi vonku aj s mojím telefónom.“

Ani jedna z týchto možností nepredstavuje dobrú správu. Ak Grace hovorí pravdu a on žije, ako sa jej pomstí? A ak je mŕtvy, potom ktosi vie, že je zodpovedná za jeho smrť. V každom prípade sa dievča dostalo do poriadnych ťažkostí.

„Dovoľte mi, aby som si všetko premyslela. Vy sa najedzte a potom pozerajte televíziu alebo robte niečo iné, ja musím dokončiť ešte nejakú prácu. Dovtedy, kým príde Matt domov. V najbližších dvoch hodinách sa nič nestane, prestaňme sa aspoň na krátku chvíľu strachovať.“

Očividne návrhom Grace upokojím a vezme si ďalší sendvič.

Keď doje, odvediem ju do obývačky. Usadí sa na gauči, vyzuje si tenisky, aby si mohla nohy zasunúť pod seba. Nemôžem si pomôcť, ale žasnem nad zvláštnosťou tejto situácie.

Vrátim sa do kuchyne, zapnem prenosný počítač a pošlem email Abbotovi, ešte raz sa mu ospravedlním, že som dnes popoludní neprišla do práce. Okamžite mi posiela odpoveď: zo správy sa dozvedám, že je všetko v poriadku a že zajtra sa pôjdeme spolu naraňajkovať, aby ma poinformoval, čo som zmeškala. Často to tak robievame, spoločne sa nadýchneme predtým, než sa začne zhon nového pracovného dňa, ale neviem si spomenúť, kedy sa nám to posledný raz podarilo. Odpoviem, že je to dobrý nápad, a dodám, že detaily mu pošlem neskôr.

Niekoľko nasledujúcich hodín sa sústreďujem na prácu, usilujem sa zabudnúť, že Grace sedí v našej obývačke, pohodlne z gauča pozerá televíziu, akoby odjakživa patrila do našej rodiny. Niekoľko ráz sa idem na ňu pozrieť a dvere na kuchyni nechávam otvorené, aby som zo stoličky videla, či z nejakého dôvodu neopúšťa izbu.

Pohrúžim sa do práce a ani si neuvedomím, že je už takmer osem hodín večer. Vtom začujem Mattov kľúč vo vchodových dverách. Vyskočím, idem ho privítať a odvádzam ho do kuchyne, aby sme sa porozprávali predtým, než ho predstavím Grace. Len čo do nej vojde, zavriem dvere a nalejem mu pohár vína.

„Dostal som tvoju správu a niekoľko ráz som sa ti pokúšal zavolať, ale vždy sa ozvala hlasová služba, potom som mal pacienta v kritickom stave, takže skôr som domov nemohol prísť. Čo sa deje? Je všetko v poriadku?“ pýta sa a berie si pohár.

Z vrecka vytiahnem telefón a bledá obrazovka je prázdna, batéria sa vybila. „Počkaj sekundu,“ poviem. „Musím sa s tebou porozprávať, neodchádzaj.“ Nevšímam si jeho zmätený výraz na tvári, ponáhľam sa skontrolovať Grace.

Keď otvorím dvere, obývačka je ponorená do tmy. Zaspala na gauči, televízor je stlmený, blikajúci obraz jej osvetľuje tvár. Vyzerá ako bezmocné dieťa. Zavriem dvere a vraciam sa k Mattovi, odrazu znervózniem, lebo neviem, ako mu vysvetliť, čo všetko sa prihodilo.

Stojí tak blízko pri sklených dverách, že dychom vytvára na skle kondenzované obláčiky. Telom sa mi pretisne vlna smútku. Práve sa nám zberám navždy zmeniť život, narušiť rovnováhu. Trvalo roky, kým sme si ju vybudovali a udržali. Naučili sme sa žiť s naším žiaľom, udržovať ho pod pokrievkou, ale teraz sa chystá prepuknúť nanovo.

„Matt,“ začnem, akoby sa vyslovením jeho mena stali moje ďalšie slová stráviteľnejšími. „Radšej si, prosím, sadni.“

Vyhovie mi a nemusí ma pobádať do rozprávania. Dovolím udalostiam, aby sa mi valili z úst, ako keď v práci informujem svoj tím o príbehu, na ktorom pracujem. Inštinktívne vynechávam akúkoľvek zmienku o Lucasovi alebo o tom, ako sme sa dostali do jeho bytu, lebo ešte ani ja nemám v tejto veci jasno, a keď mu rozprávam o Helenkinom zajačikovi, vytiahnem ho z kabelky, položím na stôl a sledujem, ako mu na čelo vyskakujú vrásky.

„To je...“

„Viem. Som si takmer istá, že je.“

„Ale... ako?“

„Neviem ako, ale mala ho.“ Hovorím takmer pošepky, hoci som si istá, že Grace ešte spí.

„A tvrdí, že... je naša dcéra?“

„Áno. Teda, aspoň si myslí, že je. Ale istí si musíme byť predovšetkým my.“

Matt si poriadne uhne vína. „Ja... uhm, áno. Mali by sme to zistiť.“

„Navrhla som testy DNK. Tie nám potvrdia, či hovorí pravdu, čo ty na to?“

Prikývne, ale mlčí. Takého mĺkveho som ho nevidela od Helenkinho únosu.

„Takže, je u nás,“ prehovorí napokon a kývne hlavou k dverám. „Ja... som z toho trochu vykoľajený. Čo urobíme?“

„Nemáme čo robiť, kým nedostaneme výsledky testov. Koľko to bude podľa teba trvať?“

Pred odpoveďou sa na chvíľu zamyslí. „Viem iste, že kdesi hore mám vatové tyčinky. Zajtra ich môžeme odoslať. Test obyčajne trvá niekoľko týždňov, ale zavolám im a požiadam o láskavosť, aby testovanie urýchlili. Možno nám ho urobia aj za dvadsaťštyri hodín.“

Zaplaví ma pocit úľavy. Predpokladala som, že budeme musieť čakať niekoľko týždňov, ale dvadsaťštyri hodín je skvelá správa.

Matt si znovu odpije vína a tentoraz vyprázdni pohár.

„Ale medzitým by sme mali zavolať na políciu, čo povieš?“

Teraz musím postupovať opatrne. Nesmiem priveľmi okato namietať, aby sa Matta nezmocnilo podozrenie. „Ja, uhm, myslím, že by sme mali počkať, kým si nebudeme celkom istí. Veď to už nepotrvá dlho.“

Je priveľmi znepokojený, aby si všimol, že moja odpoveď nemá logiku. „Ukážeš mi už Grace? Tak sa volá? Určite ju spoznám, len čo mi na nej spočinú oči. Predsa by sme mali poznať našu dcéru?“

Včera o takomto čase by som s tým aj ja súhlasila, ale nie je to také jednoduché. Usilovala som sa na nej niečo spoznať, nájsť čosi hmatateľné, čoho by som sa zachytila, čosi, čo by matka mala automaticky vedieť, ale nemyslím, že je to možné. Sotva, keďže nám Helenku uniesli predtým, než oslávila prvé narodeniny. Nemali sme kde vidieť náznaky mladej ženy, aká z nej vyrástla. Usilujem sa to vysvetliť Mattovi, ale z tváre mu vyčítam, ako veľmi dúfa, že v jeho prípade to bude iné.

V obývačke Grace ešte spí. Matt na ňu hľadí, ako som ja hľadela celé popoludnie, a akoby vycítila, že stojí pri nej, zahniezdi sa.

Keď otvorí oči, predstavím ho: „Toto je môj manžel Matt.“

„Ach.“ Sadne si a tvári sa zarazene. „Prepáčte, asi som zaspala.“

Na okamih sa nik ani nepohne, ani neprehovorí, kým napokon Matt nepostúpi dopredu a nemotorne nevystrie ruku. „Ahoj, Grace. Viete, Simone mi už všetko vysvetlila.“

Len čo prehovorí, Grace preskočí očami na mňa, opäť sú plné strachu. Nenápadne pokrútim hlavou a dúfam, že to stačí, aby vedela, že som Lucasa nespomenula.

Moje gesto zjavne funguje, znovu sa sústredí na Matta a podá mu ruku. „Viem, že je to všetko trochu čudné,“ povie. „Ale Simone mi sľúbila, že tajomstvo odhalíme. Zistíme, čo sa stalo.“

Rozhodnem sa, že ich nechám, aby sa sami porozprávali. Ak je naša dcéra, tak teraz po prvý raz stretla svojho otca, odkedy bola bábätko. Ale ak klame, možno bez mojej prítomnosti sa Grace preriekne a odhalí nezrovnalosti vo svojom rozprávaní. S Mattom si neskôr porovnáme poznámky. „Idem do vane,“ oznámim napokon. „Podľa mňa by tu dnes mala Grace zostať. Aspoň, kým nebudeme mať možnosť porozprávať sa dlhšie.“

Proti môjmu plánu nenamieta ani jeden z nich, a keď sa otočím na odchod, Matt povie Grace, že by rád hneď urobil výtery.

Ešte v ten večer sa s Mattom pošepky rozprávame, ležíme pritúlení v posteli, kým Grace spí v susednej hosťovskej izbe. Ani jeden z nás nepovie nahlas, ako šialene a ľahkomyseľne postupujeme, keď jej dovolíme spať v našom dome, ale som si istá, že to cíti rovnako ako ja.

„Veríš jej?“ spýtam sa. „Hovorí pravdu?“

Pobozká ma na temeno hlavy a zhlboka vydýchne. „Neviem, čo si mám myslieť,“ odvetí. „Ale čosi mi nahovára, že nie. Klame. O Helenu sme prišli pred mnohými rokmi a toto dievča nie je ona.“

Siedma kapitola

Dnes ráno odchádza Matt veľmi skoro. Pred návštevou prvého pacienta má na chirurgii poradu a tú nemôže zmeškať. Ale berie so sebou tyčinky so vzorkou DNK, takže onedlho budeme múdrejší. Modlím sa, aby test urobili čo najrýchlejšie, sotva by som na výsledky vydržala čakať dva týždne.

Keď zídem na prízemie, Grace je už v kuchyni, sedí za stolom, a skôr než si všimnem, že pripravila raňajky, do nosa mi udrie vôňa hrianok.

„Dúfam, že sa nehneváte,“ povie a zahryzne si do pery.

„Matt povedal, že sa môžem obslúžiť. Aj pre vás som uvarila čaj.“

Sadnem si a civiem na tanier plný hrianok, takmer plávajú v masle. „To som rada, ďakujem. Vyzerajú skvele, ale ja obyčajne ráno vypijem len čaj alebo kávu.“ Len čo slová vypoviem, z tváre jej zmizne úsmev, preto rýchlo dodám, že dnes urobím výnimku.

Pred spaním som jej dala Mattovo staré tričko, aby sa doň prezliekla, jej štíhly driek sa v ňom úplne stráca. Na prednej strane má logo U2 a tuším si ho Matt kúpil ešte predtým, než sa Helenka narodila. Pripadá mi čudné vidieť ju v ňom.

„Aký máme plán na dnešok?“ spýta sa a zahryzne do hrianky.

„Nuž ja musím ísť do práce.“

Nesnaží sa zakryť sklamanie. „Ach, jasné.“

Celú noc som úporne premýšľala, čo urobím s Grace ráno. Keď sa Matt zobudil, navrhla som mu, aby s nami zostala, kým neprídu výsledky, ale veľmi ostro proti tomu namietal. Chápem prečo. Nech už je ktokoľvek, je pre nás cudzia, preto ju nemôžeme len tak nechávať v našom dome.

Chvalabohu, Grace nevedomky vyrieši môj problém. „Aj ja musím ísť na univerzitu. Včera som zmeškala všetky prednášky a bude pre mňa fuška dohnať preberanú látku. Neznášam, keď som pozadu.“ Siahne po ďalšej hrianke.

„A musím skočiť aj za mamou.“

To ma prekvapí nielen preto, že sa vrátila k pomenovaniu mama namiesto Ginny. „Ale čo jej poviete?“

Pokrčí plecami. „Zatiaľ ešte nič. Aspoň dovtedy nie, kým sa nerozhodneme čo ďalej. Pokúsim sa zohnať informácie o Lucasovi. Nemyslím si, že ten byt, kde sme boli, je jeho jediné miesto na bývanie, lebo v ňom nič nemal. A chcem aj zistiť, kde presne je tá jeho reštaurácia. Niekde musíme začať.“

Nie som si istá, či je to dobrý nápad, ale ako ju mám zastaviť? Nemám na to právo. Aj keď je Helena. Ale nesmiem o tom ešte takto premýšľať, kým nemáme jasný dôkaz.

A potom prekvapím aj seba. Srdce a rozum ma ťahajú na opačné strany. „Dobre, stretneme sa po práci,“ navrhnem.

„Chcete, aby som prišla za vami? Môžeme sa stretnúť pri univerzite.“ Až v tej chvíli si uvedomím, ako veľmi chcem Grace pomôcť.

Pokrúti hlavou. „Pokojne môžem prísť sem. Len pre prípad, že by sa v mojej internátnej izbe objavila mama a čudovala sa, kto ste.“

Po každej uplynutej minúte sa situácia stáva komplikovanejšou, ale súhlasím s jej želaním. „Domov sa vrátim okolo pol siedmej, potom príďte. Hoci o tom pochybujem, ale Matt možno dostane výsledky prednostne. Už dnes večer by sme mohli mať jasno.“ Viem, je to nepravdepodobné, ale chcem si overiť jej reakciu na túto správu. No výraz na tvári sa jej nemení.

Z kuchynskej zásuvky vytiahnem papiere na poznámky, načmáram našu adresu a moje telefónne číslo. „Možno sa vám to zíde,“ poviem, vytrhnem papierik a podávam ho Grace.

„Ďakujem, Simone, veľmi si vážim vašu pomoc. Viem, že nie ste mi nič dlžná, ale...“

„Tým sa netrápte, dobre?“ Musím ju prerušiť, lebo narýchlo neviem vysvetliť, prečo jej pomáham. Mattovo konštatovanie, že nie je naša dcéra, mi ťažko dolieha na myseľ. Je si taký istý, ja ju však nedokážem len tak spakruky odohnať. Možno dovoľujem, aby mi city zahmlievali úsudok, ale je veľmi ťažké nechcieť a nepotrebovať pravdivé informácie.

Grace vstáva a začína odkladať zo stola taniere. „Dnes si pôjdem kúpiť nový telefón alebo zistiť, či si ho nemôžem požičať, a keď ho budem mať, pošlem vám číslo.“

Pochválim jej dobrý nápad, ale nespomeniem, že preto, lebo sa s ňou potrebujem kedykoľvek spojiť.

„Môžem sa osprchovať?“ spýta sa, keď zo stola všetko poodkladá. „Musím si pohnúť, lebo prvú prednášku mám o deviatej.“

„Samozrejme,“ odvetím. Bála som sa, že o to požiada, veď netuším, čo môže mať v úmysle za zamknutými kúpeľňovými dverami.

No pripravím sa na to, ako najlepšie viem, kým je v kúpeľni, zostávam v spálni, sedím na posteli, aby som mala dobrý výhľad na dvere.

Kým sa vymocem z domu, je už neskoro na raňajky s Abbotom. Pošlem mu ospravedlnenie a on mi vzápätí odpovie, aby som si nerobila starosti. To je ďalšia vlastnosť, akú mám na ňom rada: nikdy sa zbytočne nehnevá. Je mu jasné, že niekedy sa starosti nakopia.

Keď prídem do práce, nájdem ho za stolom, ako hľadí do obrazovky. Do redakcie Správ 24 nastúpil dva roky po mne, ale po celý čas tvrdo drel, aby sa stal producentom rovnako ako ja. Medzi nami nepanuje žiadna rivalita, a hoci pracujeme na rozličných príbehoch, už by som si nevedela predstaviť, že by sme sa neradili a nevymieňali si nápady.

Veľmi poľahky sme sa spriatelili. No uvedomujem si, aké šťastie ma postihlo, že som ho nespoznala, keď nám uniesli Helenku. Len málo mojich priateľov sa vtedy vedelo s mojím stavom vyrovnať a jeden po druhom odpadávali z môjho sveta naplneného bolesťou. Abbot vie o mojom utrpení, ale je súčasťou môjho nového života, ktorý som si postupne budovala. Takisto pomáha, že dobre vychádza s Mattom a že medzi nimi niet napätia. Môj manžel nepatrí k žiarlivcom, hoci Abbotova hladká kávová pleť a zarážajúco modré oči by stačili na to, aby z rovnováhy vyviedli aj menej sebavedomého muža.

„Veľmi ma mrzí, že som nestihla naše raňajky, ale vynahradím ti ich, sľubujem,“ ospravedlním sa a šuchnem sa na stoličku.

„Počuj, kašli už na to. Nič sa nedeje, dobre?“

Chcem mu porozprávať, čo sa stalo, ale teraz na to nie je čas. „Ďakujem ti, že si včera za mňa potiahol.“

Odvetí mi, že mu nemám za čo ďakovať, a ukáže na počítačovú obrazovku. „Počula si o tej mladej žene z Kilburnu? Už dva týždne je nezvestná. Našli jej kabelku. Vo východnom Londýne! Šestnásť kilometrov od jej domu.“

Robím, čo môžem, aby som zostala vyrovnaná a objektívna. Hoci na prípade pracoval Abbot, aj ja som ho podrobne sledovala a desila sa podobných správ. Veľmi ľutujem jej rodinu. „Má len dvadsať rokov.“

„Veru.“ Abbot pokrúti hlavou. „Bože, či je len mladá.“

Abbot má tridsaťštyri rokov, je o niečo mladší než ja, ale dvadsiatka mu musí už pripadať ako veľmi vzdialená spomienka. U mňa je to iné, v tom veku som ešte vždy smútila za Helenkou a spomienka je taká živá, akoby ju uniesli len včera.

Skúšam sa sústrediť na to, čo vraví Abbot, mojou zásadou je nemiešať prácu s osobným životom.

„Mark chce, aby si prípad prebrala,“ pokračuje Abbot.

„Súhlasíš s tým? Ja sa stále mordujem s tým bankárom. Každú minútu dostávame nové informácie. Korupcia ani zďaleka nie je jediné, čomu sa venoval.“

„Samozrejme, ujmem sa ho.“

Položí mi ruku na plece a krátko mi ho stisne. Nemusí povedať ani slovo, obaja vieme, že mi praje to najlepšie.

Zvyšok predpoludnia som zahrabaná v prípade nezvestnej, zoznamujem sa s každým detailom. Volá sa Charlotte Brayová a len dva dni predtým, než zmizla, štvrtého januára, oslávila dvadsiate narodeniny. V ten večer povedala rodičom, že ide za kamarátmi do hostinca, a hoci vypočuli všetkých jej známych i priateľov, nik z nich nevedel o tomto stretnutí. Táto drobnosť sa mi vidí dosť čudná: prečo by dvadsaťročná žena klamala rodičov? Prečo by im nepovedala, čo má v úmysle? Nechávam sa však unášať prípadom. Mojou úlohou nie je vyšetrovať ho, ale spravodajsky ho spracovať. Vždy sa mi to stáva, keď sa udalosti podobajú tomu, čo sa prihodilo mne, jazva, ktorú na mne zanechal Helenkin únos, nikdy nevybledne.

Len čo sa zoznámim s podstatnými podrobnosťami, zdvihnem telefón a zavolám Charlottinej matke. Vysvetlím jej, kto som, a odpočítavam sekundy ťažkého ticha, kým si pani Brayová zhlboka vydýchne.

„Nemienime sa rozprávať s médiami,“ povie a priam cítim, ako uvoľňuje zovretie telefónu. Preto urobím jediné, čo môžem, porozprávam jej, že aj ja som prežila čosi podobné. Neposkytnem jej osobné detaily, len toľko, aby vedela, že ju chápem.

Vďaka Bohu risk sa mi oplatí. „Prídete sama?“ spýta sa.

„Ak si to želáte.“ Keď k nej zájdem, pokúsim sa ju presvedčiť, že je v jej záujme, aby prehovorila do kamery, že je potrebné, aby celú udalosť vyrozprávala zo svojho pohľadu. V mojom prípade to síce nepomohlo, ale neľutujem, že som sa o to pokúsila.

„Dobre, pozhováram sa s vami,“ odvetí po dlhej odmlke.

„Príďte o tretej.“

Brayovci bývajú v dvojposchodovom radovom dome na ulici Killburn High. Presne ako som očakávala, zhromaždila sa pred ním skupina novinárov a fotografov, postávali na chodníku a priniesli so sebou plno hluku a ruchu. Prešla som popri nich potešená, že Charlottina matka súhlasila, aby som sa s ňou pozhovárala ja. Keď mierim k predným dverám, nevšímam si zvedavé otázky.

Stlačím zvonček, zadržím dych a čakám. V okamihu mi pani Brayová otvára, oči ma napuchnuté, červené a líca mokré. Je mladšia, ako som si myslela, nemá viac než štyridsaťpäť rokov, ale po takom zážitku človek zostarne, čas sa posúva rýchlejšie, preto viem, že vnútorne sa cíti oveľa staršia.

„Simone?“ Jej ustrašený hlas pasuje k jej krehkému zjavu. Je veľmi chudá a neviem, či je to jej prirodzený stav alebo či sa na ňom už podpísalo dcérino zmiznutie. Má svetlohnedé vlasy, dobre maskujú sivé pramene. Sotva nájde energiu, aby si ich odfarbila. Neprekvapuje ma, že na sebe má aj sivý sveter a sukňu pod kolená.

Nečaká na otázku, ale odvádza ma ďalej a zatvára dvere. „Odkedy našli Charlottinu kabelku, nedajú nám pokoj. Spočiatku, keď zmizla, nás veľmi neotravovali. Ale teraz... viem, že všetci dúfajú, že je mŕtva. Z toho býva lepšia reportáž, však?“ Utrie si slzy, čo jej napĺňajú oči. „Prepáčte. Nech sa páči, prejdite ďalej.“

Vedie ma do kuchyne a pýta sa, či si nedám čaj alebo kávu.

„Mne je to jedno, čo máte,“ odvetím a veľmi dobre viem, že robiť niečo také banálne ako variť kávu alebo čaj, bude pre ňu v tejto chvíli dôležitá činnosť.

„Tak teda čaj.“ Robí pomalé, mechanické pohyby: otvára skrinky a vyťahuje hrnčeky, zapína kanvicu, akoby ju riadilo niečo mimozemské.

V kuchyni si prezerám zariadenie a myslím na Grace. Len včera si tak isto prehliadala moju kuchyňu a v duchu sa pýtam, čo teraz robí. Je na prednáške a myseľ jej rozptyľujú myšlienky na mňa, zúfalo čaká na výsledky testu? Alebo má niečo iné za lubom? Stále neviem úplne uveriť tomu, čo mi povedala, a doteraz mi neposlala nové telefónne číslo.

„Veľmi ma mrzí všetko, čím teraz prechádzate, pani Brayová,“ poviem a pozornosť znovu sústreďujem na nešťastnú ženu predo mnou. „Nemám vám pomôcť?“

„Ďakujem, ale zvládnem to sama. A prosím vás, volajte ma Tamsin.“

„Budeme piť len my dve?“ Viem, že má manžela, ale nezdá sa mi, že by bol ešte niekto v dome.

Do každého hrnčeka vloží čajové vrecko. „Veru, len my dve. Elliott je na policajnej stanici, pokúša sa získať viac informácií. Ideme z toho zošalieť. Cítime sa hrozne... bezmocní. Nechápem, čo robila vo východnom Londýne. Nikoho tam nepozná.“ Obráti sa ku mne. „Neviem, čo si mám myslieť. Aj vy ste sa tak cítili? Viem si veľmi dobre predstaviť, aké príšerné to pre vás muselo byť, veď vaša dcérka bola len bábätko. Charlotte je dospelá žena. No aj tak je pre mňa len moje malé dievčatko.“

Podídem bližšie k nej a chytím ju za rameno, hovorím hlasnejšie, aby ma v hrmote kanvice počula. „Je to pre vás hrozné. Najmä tá neistota. Že nič neviete. A ako ste povedali, tá hrozná bezmocnosť.“

Obe sa odmlčíme, každá sa v myšlienkach zaoberá vlastným nešťastím. Tamsin mi podá hrnček a navrhne, aby sme prešli do obývačky. „Bude mám tam pohodlnejšie.“

Čalúnenie na gauči klesne podo mnou tak hlboko, že stratím rovnováhu a takmer rozlejem čaj. Dúfam, že si ma nevšimla. Kladiem otázky, na aké už dopredu viem odpovede. V priebehu rokov som sa naučila, že ak začnem so základnými vecami, uvoľní sa a mne poskytne predstavu, do akej miery bude ku mne úprimná.

„Býva tu Charlotte s vami?“

Prikývne. „Áno. Ešte na to nemá, aby sa odsťahovala. Doteraz sa nerozhodla, čo chce robiť.“ Po líci jej stečie slza.

Viem, je to pre ňu ťažké, dokáže sa sústrediť len na objavenie dcérinej kabelky, ale ja potrebujem viac informácií z jej života. „Chodí na vysokú? Alebo pracuje?“

„Pomáha nám v našom psom salóne. Ale nechce to robiť natrvalo. Podľa mňa je to pre ňu len prechodné pôsobisko, kým sa nerozhodne.“

Uvedomím si, že porovnávam Charlotte a Grace, ale tá vie, čo chce v živote dosiahnuť, hoci je mladšia.

„Chápem, že je to pre vás ťažké, ale nemohli by ste mi povedať, kedy ste videli dcéru naposledy?“ Toto si ľudia obyčajne oživujú najťažšie: lebo si uvedomujú, že sa so svojím dieťaťom rozlúčili alebo mu zamávali a pritom netušili, že ho vidia posledný raz, pričom si v pamäti neuchovajú tento posvätný okamih.

Tamsin sa predkloní a položí hrnček na sklený stolík. Už sa znovu neoprie, zostane schúlená a lakťami sa opiera o kolená. „Za posledné dva týždne som na túto otázku odpovedala veľmi často, ale vôbec sa mi neuľavilo.“

„Chápem, prepáčte.“

„Nie, neospravedlňujte sa, je predsa dôležité, aby som dcéru udržala v pamäti ľudí, či nie? Na to ma upozornila aj policajná psychologička. Tak či onak, posledný raz som ju videla v sobotu večer a celý deň sa mi javila akási nepokojná. Vtedy som tomu neprikladala veľkú váhu, ale pri spätnom pohľade som o tom presvedčená. Akoby sa nevedela na nič sústrediť. Pomáhala mi nastaviť nový mobilný telefón, ale aj pri tom sa správala roztržito. S telefónom sa obyčajne hrá rada, ale tentoraz akoby ju to otravovalo. Spýtala som sa jej, čo robila v ten večer, a odvetila mi, že bola doma.“ Tamsin si ťažko vzdychla. „Odvtedy som ju nevidela, až kým tesne pred ôsmou neprišla na prízemie, oblečená, akoby išla na zábavu do klubu alebo niekam inam. Prekvapilo ma to, lebo len nedávno sa zabávala na Silvestra a hneď nato znovu na svojej narodeninovej oslave.“ Hlas sa jej rozochvel.

„Čo mala presne na sebe?“ pýtala som sa už ako policajtka. Nepotrebovala som vedieť, čo mala Charlotte oblečené, ale pomáhalo mi to vytvoriť si v hlave obraz.

„Hnevala som sa, lebo si obliekla priveľmi krátke šaty. Ale má dvadsať rokov, nemám jej v tom ako zabrániť. Je sama sebe paňou, nemôžem ju kontrolovať. Môžem ju len viesť.“ Keď si spomína, švihne pohľadom do stropu a ďalšie slzy jej zaplavia oči. „Také bezrukávové vestové šaty. Zelené, až iskrivé. Pekné, ak sa vám také páčia, a Charlotte sa očividne páčili.“

Pred očami sa mi objavil obraz dcéry tejto panej. Vlnité vlasy, veľké zelené oči. Pekné dievča. Pozriem na matku a uvedomím si, že aj ona v jej veku musela byť očarujúca. Dokonca ani žiaľ z nej nevymazal stopy ženy, akou kedysi bola.

„Povedala mi, že sa rozhodla zájsť za priateľmi do krčmy,“ pokračuje Tamsin. „Som hrozná matka. Ani som sa nespýtala za akými priateľmi a do akej krčmy.“ Prepukne do hlasného vzlykotu, prisadnem si bližšie k nej a vezmem ju do náručia. Viem, že sme si cudzie, ale spája nás spoločné nešťastie.

„Môžem sa vás na niečo spýtať?“ ozve sa, keď napokon potlačí slzy.

Načiahnem sa a zdvihnem hrnček s čajom. „Samozrejme. Na čokoľvek.“

„Ako ste s tým dokázali žiť? Ako ste prežívali deň za dňom?“

Nechcela som podrobne rozprávať o Helene, ale poddala som sa zúfalstvu v Tamsinej tvári. Mala by vedieť, že nie je sama. „Nedokázala. Aspoň spočiatku nie. Ale stalo sa to pred osemnástimi rokmi. Stále mám pocit, nech robím, čo robím, akoby bolesť sedela vedľa mňa. Ako môj stály spoločník. Stala sa súčasťou môjho života, súčasťou mojej osoby. Ale, prosím vás, nemyslite si, že aj vy budete prežívať to isté. Ešte máte veľkú šancu, že sa Charlotte objaví, a na to sa teraz musíte spoliehať.“

Prikývne a chytí ma za ruku, silno mi ju stisne. „Ďakujem vám. Pokúsim sa.“

Vyše hodiny sa ešte rozprávame, a keď odchádzam, dohodneme sa, že rozhovor urobíme zajtra popoludní. Čo znamená pracovať celú noc a všetko dôkladne pripraviť, ale jej príbeh chcem za každú cenu dokončiť. Mám pocit, že mi patrí, že Tamsina bolesť je aj moja.

Je takmer päť hodín, keď sa vrátim do štúdia a už mi nezostáva veľa času, aby som stihla prísť domov na stretnutie s Grace.

„Simone, som rád, že si späť.“ Abbot stále sedí za stolom v rovnakej polohe, ako keď som odchádzala, a na okamih mi blysne hlavou, či sa od rána vôbec pohol. Otočí sa tvárou ku mne. „Ako si pochodila? Súhlasila pani Brayová s rozhovorom?“

„Áno, dohodla som sa s ňou na zajtra. Musím len pre Hayley všetko napísať. Mark mi sľúbil, že to bude robiť ona.“ Zapnem počítač, vyťukám svoje heslo a vôbec ho neskrývam pred Abbotovým pohľadom.

„Dobre,“ povie. „Som rád, že si dobre pochodila. Niežeby som o tom niekedy pochyboval. Ľudia ti prosto nevedia povedať nie.“

No Tamsina dôvera ma čosi stála, pomyslím si, ale nič neprezradím. Musela som svoju dušu odhaliť pred cudzou osobou. „Nemám na tom veľkú zásluhu,“ poviem Abbotovi.

„Veď ty si medzi nami najväčší krasorečník.“ A je to pravda – Abbot sa vynájde v každej situácii.

Obaja sa zasmejeme, ale Abbot stíchne skôr než ja.

„Počuj, nemáš dnes večer chuť si dačo vypiť? Vypustiť trochu paru? Vynahradiť mi, že si neprišla na raňajky? Ja som načisto hotový z toho bankára, už sa mi o ňom aj sníva!“

V hlave sa mi objaví predstava Grace, pozriem na hodinky. „Naozaj ma to mrzí, lenže dnes večer už niečo mám. Ale nabudúce ti všetko vynahradím, dobre?“

„Jasné,“ odvetí a obráti sa znovu k počítaču. „Tuším nie som až taký veľký krasorečník, ako si myslíš.“

„Som len imúnna proti tvojmu šarmu,“ odvetím.

O pol šiestej som pripravená odísť. Večerné stretnutie s Grace mi veľmi nedovolí pripraviť všetko na zajtrajší rozhovor, ale doma budem pracovať v noci a do práce prídem zavčasu, aby som všetko stihla.

Prichádzam domov o štvrť na sedem, vďačná, že mám aspoň niekoľko minút, aby som si usporiadala myšlienky. Grace mi doteraz neposlala číslo telefónu, ale možno nový nezohnala.

V kuchyni si rozložím prenosný počítač a čakám, či sa Grace objaví. Doteraz sa mi neozvala, preto neviem, s čím mám rátať.

Pri čakaní si uvedomím, že si prajem, aby sa ukázala. Chcem od nej počuť, ako prebehol jej deň na univerzite, ako obišla s mamou. Možno si niečo nahováram, nechávam sa unášať predstavou, že by mohla byť Helena, ale už roky som si nedovolila pohrávať sa s myšlienkou, že znovu uvidím svoju dcéru. Zmocňuje sa ma neznámy pocit, rovnako radostný ako desivý.

Uvedomím si, že som sa celý deň nerozprávala s Mattom, zavolám mu na mobil, hoci pochybujem, že bude mať čas, aby ho zdvihol. Ale ozve sa a z úst mi ako prvá vyletí otázka, či už má výsledky.

„Nie, ešte nie. Ale prisľúbili, že sa poponáhľajú. Vieš dobre, že by som ti zavolal, hneď ako by som sa dačo dozvedel. Pre všetky prípady sa tu ešte chvíľu zdržím. Kde je teraz?“

„Každú chvíľu by k nám mala prísť.“ Otočím hlavu ku kuchynským dverám, aby som zistila, či cez sklo na predných dverách nezazriem siluetu, ale nestojí za nimi nik.

Matt si vzdychne. „Myslíš, že je to dobrý nápad? Nemali by sme radšej počkať, kým nedostaneme výsledky, a až potom sa s ňou znovu stretnúť?“

Chystám sa mu oponovať a brániť svoje rozhodnutie, no vtom si spomeniem, že Matt nepozná celý jej príbeh. Nevie, ako veľmi potrebuje dievča pomoc. Nech sa s Lucasom stalo čokoľvek, v byte sa zjavil chlap, a ten počul, o čom sme sa zhovárali. „Nebude u nás dlho,“ upokojujem ho. „Chcem sa jej ešte na všeličo povypytovať.“

„Dobre, len si neprajem, aby si sa priveľmi oddávala nádeji, to je všetko.“

Ubezpečím ho, že sa nemusí obávať, a rozlúčime sa.

Už je takmer trištvrte na sedem a po dievčati ani stopy. Existuje celá kopa bežných príčin, pre ktoré mešká, ale ako sa vlečú minúty, chytá sa ma čoraz väčší nepokoj.

Po prvé ma zožierajú myšlienky na Grace a Helenu, čo mi bráni v tom, aby som robila niečo rozumné. Napokon predsa len otvorím počítač a začnem sa pripravovať na zajtrajší rozhovor. Príbeh ma natoľko pohltí, že keď zdvihnem hlavu od počítača, je štvrť na deväť.

A po Grace ani chýru, ani slychu.

Deviata kapitola

„Nemôžem povedať, že by ma to bohvieako prekvapilo,“ povie Matt.

Nie je doma ani minútu a už ho informujem, čo sa stalo, môj hlas prezrádza, aká som sklamaná, ako som Grace napriek všetkému zúfalo verila.

„Pokúšala som sa nájsť pre ňu ospravedlnenia, ale neprišla som ani jedno,“ priznávam. „Má obe moje čísla. Dokonca vie, kde pracuješ. Neexistuje iné vysvetlenie, len že nás podviedla.“

Matt ma objíme a naleje nám za pohár rulandského šedého. „Viem, že je to hrozné. A úprimne ti vravím, že dnes v práci som si už začal predstavovať, že by to mohla byť pravda. Dokonca dúfať. Najmä, keď tak rýchlo súhlasila s testom DNK.“ Pokrúti hlavou. „Teraz sme zrejme dostali jasnú odpoveď.“

Odpijem si vína a hľadím cez sklené dvere. V zime vyzerá záhrada veľmi ponuro. „Ale čo podľa teba chcela?“

Pokrčí plecami. „Možno peniaze? Viem, že o nič nežiadala, ale možno sa vyplašila, keď sa s nami stretla a uvedomila si, že sa oblafnúť len tak ľahko nedáme.“

Mattovi pritakám, no nie som o tom presvedčená. Starostlivo som prezrela celý dom a nič nechýba, ani len jedny náušnice.

Znovu sa k nemu otočím. „A čo ten zajačik? Odkiaľ vzala Helenkinho zajačika?“

Obaja sa odmlčíme, ani jednému nenapadá rozumná odpoveď.

„Asi by sme mali zavolať na políciu,“ ozve sa napokon Matt.

Viem, že má pravdu, ale niečo mi navráva, aby som ho od toho odhovorila, aby sme dali Grace ešte trochu času.

„Zavoláme zajtra, dobre? Zrejme budú od nás chcieť, aby sme zašli k nim, urobili výpoveď a dnes na to už naozaj nemám silu.“

Matt zdráhavo súhlasí a potom navrhne: „Počuj, dnes je už neskoro na varenie, nezájdeme sa niekam najesť? Aspoň si trochu prevetráme hlavu. Čo by si povedala na novú reštauráciu pri stanici?“ Viem, že sa ma usiluje rozptýliť, a som mu vďačná za jeho snahu.

„Dobre. Len sa musím prezliecť.“ Keď vojdem do chodby, cinkne Mattov telefón, oboch nás zastaví na polceste. Jeho priateľ v laboratóriu mu sľúbil, že mu emailom pošle výsledky, len čo ich dostane, a hoci ešte neuplynulo dvadsaťštyri hodín, možno práve prišli.

Matt z vrecka na nohaviciach vytiahne telefón, keď číta správu, očami behá zboka nabok.

„Prišli výsledky?“ pýtam sa a pripravujem sa na najhoršie, hoci ani dobre neviem, aký má byť ten najhorší scenár.

Pokrúti hlavou. „Nie. Nie, neprišli výsledky, pacientka sa ozvala. Má nevyliečiteľnú rakovinu. Vôbec to spočiatku na ňu nevyzeralo. Úbohá žena. Má tri deti.“ Tvár mu bledne, krúti hlavou, keď si zasúva telefón do vrecka.

„To je hrozné,“ poviem a pohladím Matta po ruke. Hoci ma ustavične presvedčuje, že sa už v zamestnaní naučil prijímať nešťastie iných nestranne, okamihy ako tento ma presvedčujú, že to nie je vždy ľahké. „Pozri, nenajeme sa radšej doma? Niečo narýchlo pripravím.“

Potiahne sa za kravatu. „Vlastne ani nie som veľmi hladný. Možno neskôr, lebo teraz musím ešte niečo urobiť.“

„Ale dáš mi vedieť, len čo dostaneš výsledky?“ spýtam sa, hoci dobre viem, že dá.

„Samozrejme. Simone, prosím ťa, nerob si veľké nádeje. Naozaj si nemyslím, že to dievča je Helena. Neviem, odkiaľ vzala zajačika, ale nie je naša dcéra. Cítim to. Viem, že to nemá logiku, ale podľa mňa by sme hneď vedeli, či je naša. A to, že teraz zmizla, len potvrdzuje, že má čosi nedobré za lubom. Prečo by k nám inak neprišla? Určite si myslí, že už máme výsledky a prekazili sme jej to, čo si naplánovala.“ Pritiahne si ma k sebe, objíme ma a silno stisne.

Otvorím ústa, že namietnem, ale rýchlo si to rozmyslím. Samozrejme, Matt je skeptický. Nepozná celý príbeh, nebol v Lucasovom byte, aby videl strach v Graceiných očiach. Nevie nič o chlapovi, ktorý ju zrazil na zem.

„Uvidíme, čo sa stane,“ poviem. „Čoskoro sa to dozvieme, či nie?“

„A spoločne všetko prekonáme,“ dodá a pohladká ma po chrbte.

Keď vyjde na poschodie, sadnem si znovu k počítaču a otvorím google. Je takmer deväť hodín večer a ja sa musím dozvedieť, čo sa stalo s Grace. Či je, alebo nie je Helena, niečo začala a chcem vedieť prečo. Asi by sa mi ľahšie dýchalo, keby mi nepovedala o Lucasovi – ľahšie by som na ňu zabudla ako na podvodníčku –, ale z toho chlapa v byte mám veľmi nepríjemný pocit.

Grace mala preukaz z Mestskej univerzity a viem isto, že mi povedala, ako sa volá internát, kde býva, no neviem si naň spomenúť. Naťukám názov univerzity a skontrolujem názvy študentských domovov, aby som zistila, či mi nesvitne. Len čo zazriem názov, viem, že je to on. Internát slobody. Áno, presne v ňom býva. Po ďalšom hľadaní sa dozviem, že sa nachádza neďaleko stanice metra Angel. Zavriem počítač a vezmem zo stola kabelku.

Zo spodného schodu zavolám na Matta a oznámim mu, že musím skočiť do práce, lebo som si niečo zabudla, čo nevyhnutne potrebujem.

Zjaví sa na odpočívadle a pozrie nadol. „Ale už je neskoro. A tma. Až tak veľmi to potrebuješ?“

„Jedna noha sem, druhá tam. Nechala som si tam poznámky do rozhovoru a ešte dnes ho musím celý pripraviť.“

„Idem s tebou.“

„Nemusíš, nič sa mi nestane. A možno sa ešte ukáže Grace. Ak áno, pošli mi správu a hneď sa vrátim.“

Matt prikývne. „Dobre, ale nebuď dlho.“

Trvá mi takmer hodinu, kým sa dostanem do štvrte Angel, a cítim sa previnilo, keď vychádzam zo stanice. Nikdy Mattovi neklamem, vyhýbam sa aj tej najnevinnejšej lži a necítim sa dobre. Doteraz som mu vždy povedala všetko, ale nahováram si, že to robím pre nás. Aby sme sa dopracovali k pravde, nech je akákoľvek. Ak je Grace naša dcéra, povzbudím ju, aby bola rovnako otvorená k Mattovi ako ku mne. Všetci traja sa musíme spoločne dostať z tejto ošemetnej situácie a ťažko sa nám to podarí, ak bude nad nami visieť lož.

A ak nie je Helena, potom sa vyberiem rovno na políciu. Všetko im rozpoviem vrátane toho, čo mi povedala o Lucasovi.

Pomocou mapy z googlu nájdem internát, stojím na druhej strane ulice a hľadím na budovu. Je väčšia, ako som predpokladala, má modernú tehlovú fasádu, obrovské sklené dvere a netuším, ako v mase študentov, ktorí v nej bývajú, nájdem Grace. Akciu som si nepremyslela do podrobností, ale som zvyknutá plánovať za pochodu.

Cez sklené dvere vidím recepčný priestor so svetlými oranžovými gaučami a pultom bez obsluhy. Je už dávno po pracovných hodinách, preto neprekvapuje, že nevidím zamestnancov, čím sa hľadanie Grace sťažuje. Nezostáva mi iné, len počkať na študenta, čo príde alebo bude odchádzať, a spýtať sa ho, či ju nepozná. Hoci je už po desiatej, pre mnohých študentov sa noc len začína. Preto zostávam pripravená na druhej strane ulice, vo dverách obchodu s mobilnými telefónmi, čakám a proti chladu si prekrížim ruky.

Po desiatich minútach sa v hale objaví mládenec. Na sebe má voľné džínsy a bundu s kapucňou, predpokladám, že je študent. Prejde k recepčnému pultu a vyhodí naň obrovský ruksak, skloní hlavu a kuce sa v ňom. Nastáva moja šanca.

Prejdem cez ulicu a postavím sa do dverí, v jasnom svetle mám dobrý výhľad na študenta. Stále niečo v ruksaku usilovne hľadá a vôbec si ma nevšíma. Napokon zdvihne hlavu, vyloží si ruksak na plecia a vyrazí ku mne.

„Dobrý večer, prepáčte,“ poviem, len čo otvorí dvere.

„Nepoznáte náhodou Grace Rhodesovú?“

Husté tmavé obočie sa mu spojí a bojím sa, či som ho nevystrašila svojou náhlou otázkou. Vysunie neoholenú bradu. „Mhm, a ako vyzerá?“

„Vysoká, dlhé tmavé vlasy. Pekná. Študuje na žurnalistike.“ Hneď ako dopoviem, uvedomím si, že opis sa hodí na mnoho dievčat. Ale o Grace neviem toho veľa, aby som mu poskytla podrobnejšie informácie.

Študent pokrčí plecami. „Netuším, ale poďte ďalej.“ Podrží mi dvere a ustúpi, aby som mohla prejsť.

Čiastočne ma poteší, že som sa dostala dnu tak ľahko a čiastočne ma hnevá, že sa neviem postarať o Grace, a môj ochranársky postoj k nej má prekvapí. Poďakujem študentovi a zamierim k výťahu, z ktorého pred chvíľou vystúpil, neobzriem sa, aby si neuvedomil, že urobil chybu, keď do internátu pustil cudzieho človeka.

Vo výťahu zistím, že budova má päť poschodí. Stlačím prvý gombík a pripravím sa na nadchádzajúcu úlohu.

Na prvom poschodí vidím dvere na každej strane dlhej chodby, tým sa internát podobá skôr na hotel než na čokoľvek iné. Zmocní sa ma smútok, že som nikdy nezakúsila ozajstný študentský život. Keďže sa mi Helenka narodila priveľmi mladej, oddialila moje plány a po únose mi trvalo niekoľko rokov, kým som sa dokázala sústrediť na štúdium a získala titul. Žila som s Mattom, takže som nikdy nezakúsila to, čo teraz prežíva Grace.

Na konci chodby zistím, ako vyzerá spoločná kuchynka, vychádzajú z nej vzrušené hlasy. Cítim sa ako votrelec, zamierim k nim a v hlave si pripravujem reč.

„Ach, dobrý večer,“ pozdraví ma mladá študentka, keď zaklopem na dvere. „Potrebujete niečo?“

V kuchyni stoja ešte tri študentky, zmĺknu a sledujú ma, pravdepodobne nahnevané, že som ich vyrušila. Každú si zbežne prezriem a až potom im vysvetlím, že hľadám Grace Rhodesovú.

„Ach áno, býva na druhom poschodí,“ odpovie mi jedno z dievčat. Prezerá si ma od hlavy po päty, ale nevšímam si jeho hodnotiaci pohľad.

„Áno, myslela som si, že je to druhé poschodie,“ usmejem sa, potešená svojou rýchlou reakciou.

„Aj mne sa to stáva,“ povie jedno dievča. „Všetky vyzerajú rovnako.“

A hneď sa vrátia k rozhovoru, ktorý som prerušila, úplne zabudnú, že existujem.

Vyjdem na druhé poschodie, ale neviem, v ktorej izbe býva Grace. Začnem prvou, má číslo jedenásť, a zaklopem na dvere. Nik neotvára, preto po krátkej chvíli prejdem k číslu dvanásť.

Spoza dverí nič nepočujem, ale odrazu sa odchýlia a v úzkej štrbine sa objaví dievčenská tvár.

„Dobrý večer, prepáčte, hľadám Grace.“ Tentoraz nespomeniem, kto som, pre prípad, že sa dievča už stretlo s Ginny.

Chvíľu na mňa hľadí. „Býva vo vedľajšej izbe. Ale nie je doma. Už som ju hľadala.“

„Ach, a neviete, kam odišla?“

Dievčina pokrúti hlavou a otvorí dvere o trochu viac, hneď ju vidím jasnejšie. Má sotva meter päťdesiat a vyzerá, akoby mala aspoň jedného rodiča Číňana. Na sebe má džínsy a červený sveter, milú a veselú tvár.

„Nie,“ odvetí. „Posledný raz som ju videla dnes ráno. Práve prichádzala domov, keď som ja odchádzala na prednášku a poprosila ma, aby som nášmu učiteľovi povedala, že bude chvíľu meškať. Potrebovala sa prezliecť. Ale potom sa vôbec neukázala. Keď nad tým rozmýšľam, včera tiež neprišla ani na jednu prednášku.“

„Takže vy dve ste priateľky? Nespomínala, že stratila mobil?“ pýtam sa.

„Nie. Celý deň som sa jej snažila dovolať, ale mala ho vypnutý. Mali sme sa stretnúť, chceli sme sa cez obed učiť, ale ani vtedy sa neukázala. A vy... ste ju videli? Ste jej priateľka?“ Zamračí sa. Nie je ťažké vidieť, že som oveľa staršia ako Grace, preto je jej teória nepravdepodobná.

„Som priateľka jej mamy. Ginny.“

Prikývne. „Áno, viem, stretla som sa s ňou už niekoľko ráz. Je naozaj veľmi milá.“

Pri jej slovách sa pokúšam nedať najavo svoje pocity. Nech je tá Ginny ktokoľvek, je celkom možné, že vychovávala moju dcéru, žila s ňou a ja nie. „Áno, je. Vlastne práve ona ma sem poslala. Robí si starosti, lebo Grace sa jej už dlhšie neozvala, a odo mňa chcela, aby som sa išla na ňu pozrieť, keďže sa pohybujem v tejto štvrti. Aby som zistila, ako sa jej vodí.“

Dievča sa očividne uvoľní. „Ak vám mám povedať pravdu, aj ja som si už robila starosti. Nikdy doteraz nevymeškávala hodiny. Hrozne rada chodí na univerzitu. Ale pomyslela som si, že sa možno stalo niečo v jej rodine.“

Len čo začujem jej slová, uvedomím si, že čosi nie je v poriadku. Grace ma priam zúfalo žiadala o pomoc, tak prečo by potom zmizla? Musím od tohto dievčaťa získať číslo jej mobilného telefónu, ale bojím sa, že sa prezradím. Každá Ginnina priateľka by dcérino číslo dostala od nej.

Znovu sa na ňu sústredím. „Dobre, ak sa s ňou stretnete, poviete jej, aby mi zavolala? Dám vám svoje číslo, tak mi môžete zavolať, ak ani o niekoľko hodín nepríde. Ak budete, samozrejme, ešte hore. Stačí mi aj správa.“ V kabelke pohľadám pero a papier a načmáral svoje číslo. „Mimochodom, ako sa voláte?“

„Jasmine,“ odpovie a berie si odo mňa lístok.

„Ďakujem, Jasmine. Veľmi si cením vašu pomoc.“

„Počkajte,“ povie, keď sa otáčam na odchod. „Mám Gracein kľúč. Nemuseli sme, ale dali sme si vyrobiť kľúče od našich izieb pre prípad nutnosti. Nezájdeme sa pozrieť do jej izby?“

Na okamih neviem, či som Jasmine dobre počula. Nepozná ma ani celú minútu a takto mi dôveruje. Takmer som ju napomenula, aby bola opatrnejšia, ale zriedka keby niečo človeku tak padne do lona, preto som využila príležitosť, hoci som nemala dobrý pocit pri predstave, že naruším Graceinho súkromie. Ale pripomenula som si, že sa možno dostala do ťažkostí a potrebuje pomoc, preto konáme správne. Ak nič iné, príhoda s Lucasom naznačuje, do akých problémov sa dostala.

„Myslím, že je to dobrý nápad.“ Len ťažko v hlase ovládam nedočkavosť.

Čakám na chodbe a Jasmine odbehne do izby po kľúč. Ani nie o minútu stojíme v Graceinej izbe a dívame sa na neporiadok. Na šaty rozhádzané po posteli, na vytiahnuté zásuvky a podlahu pokrytú knihami a papiermi. Zaochkám.

Jasmine sa zachichoce. „Nebojte sa. Nik sa sem nevlámal ani nič podobné. Grace je veľká bordelárka.“

Usmejem sa nad iróniou situácie, lebo práve teraz som sa k nej vlámala ja.

„Čo je to tam?“ pýtam sa a ukazujem na dvere v rohu miestnosti.

„Kúpeľňa.“ Prekročí otvorenú škatuľu na topánky, prejde k nim a nakukne dnu. „Pre všetky prípady,“ povie. Keď sa otočí, pokrúti hlavou.

Telom sa mi prevalí vlna smútku. Ak Grace je Helena, už som tu mala byť dávno. Mala som jej pomáhať pri sťahovaní, podieľať sa na jej vzrušení, že sa stáva nezávislou, plakať nad prázdnotou, čo po nej zostane.

„Neviete, kde by mohla byť?“ pýtam sa a vypúšťam zo seba clivotu. „Nevyšla si von s priateľom alebo niekým iným?“

Jasmine pokrúti hlavou. „Neviem, kde by mohla byť. A priateľa nemá. Je priveľmi prieberčivá. Na nikoho sa nechce viazať. A ak nie je v škole, je so mnou alebo u mamy. Štúdium berie veľmi vážne. Chce pracovať v novinách. Ale veď vy to všetko určite viete.“

Usmejem sa a nechávam si pre seba, že o Grace viem toho veľmi málo. „Asi jej nechám lístok. Pre prípad, že sa vráti neskoro a vy s ňou nebudete hovoriť.“

„Dobre,“ povie Jasmine a zohne sa, aby zdvihla z podlahy šaty.

Na stole pri okne nájdem papier a pero, začnem písať odkaz. Vôbec neviem, čo jej mám napísať, lebo hocikto si správu môže prečítať, preto sa zatiaľ dostanem len k tomu, že napíšem jej meno. Ak ju požiadam, aby mi zavolala, Jasmine sa bude čudovať, prečo ju nežiadam, aby zavolala domov. Som podráždená, lebo neviem čo napísať, tak len načmáram Zavolaj domov, mama si robí starosti. Simone. Len Grace pochopí dvojitý význam mojich slov.

Vtedy si pri jej počítači všimnem zväzok kľúčov. Nemôžu byť od tejto izby a zíde mi na um, či nie sú od matkinho domu. Obzriem sa, či sa Jasmine nedíva, vezmem kľúče a zasuniem si ich do rukáva na kabáte, stískam látku, aby nevypadli. Opäť som prekročila medzu, ale robím len to, čo je dôležité, aby som sa dopracovala k pravde.

No mať kľúče je nanič, ak netuším, kde býva Ginny. Grace mi povedala, že niekde v Ewelle. Poobzerám sa po izbe a uvedomím si, že sotva niekde nájdem napísanú Graceinu domácu adresu.

„Rýchlo jej len upracem tieto papiere,“ poviem Jasmine.

„Ginny by mi nikdy neodpustila, keby som nechala izbu v takomto stave.“

Jasmine sa zamračí, ale vzápätí začne zbierať knihy z podlahy. „Nepotrvá nám to dlho, ak vám pomôžem. Vždy ju napomínam, ale akosi stále nevie v izbe udržať poriadok.“

Pustím sa do upratovania stola a po chvíli nájdem účet za mobilný telefón, registrovaný na adresu v Ewelle. Jedným očkom pozriem, čo robí Jasmine, vytiahnem svoj telefón a rýchlo adresu odfotografujem tak, aby sa telefónne číslo dalo prečítať. Ak mi o Lucasovi vravela pravdu, nebudem ho potrebovať, ale to musím zistiť.

Za necelých desať minút izbu upraceme, pričom sme do jej vecí ani veľmi nezasahovali. Zhlboka si vzdychnem. Doteraz som mala šťastie, ale každú chvíľu čakám, kedy sa pominie.

„Dobre, ja už pôjdem,“ poviem a zamierim k dverám.

„Ale nezabudnite mi poslať správu, aj keď sa s Grace nestretnete.“

Jasmine prikývne, nasleduje ma na chodbu a zamkne za sebou dvere.

Len čo vyjdem z internátu, pozriem na fotografiu a vytočím Graceino číslo.

Lenže telefón je vypnutý a nedáva mi možnosť poslať jej správu.

Kým prídem domov, je už dobre po polnoci. Očakávam, že dom nájdem v tme a Matta spať, som však prekvapená, keď ho zazriem sedieť v obývačke na gauči pri rozloženom ohni. Kľaknem si k nemu, vystriem zamrznuté ruky, aby som si ich ohriala, a obrátim sa k nemu s nádejou, že mi oznámi novinu. Pokrúti hlavou a už sa ho nepotrebujem na nič pýtať. Výsledky testu neprišli a Grace sa neukázala.

Vstane a ide nám uvariť čaj, keď sa vráti, obaja sedíme na gauči. „Veľmi dlho si bola preč. Pripravovala si sa na zajtrajší rozhovor?“ spýta sa a usrkne si čaju.

„Ešte nie som celkom hotová,“ poviem, čím sa vyhnem vyslovenej lži. „Dnes sa asi veľa nevyspím.“

Pomaly prikývne. „Grace nám dáva poriadne zabrať. Roky sa nedozvieme nič, už ani len táraniny od šialencov, a teraz toto.“ Neviem, či nezačína veriť, že Grace nám hovorí pravdu, ale hneď ma vyvedie z omylu. „Rád by som vedel, o čo jej ide. Že by len o peniaze?“

„Ale veď od nás nežiadala nič,“ odvetím. Jedine mňa o pomoc.

„Aspoň doteraz nie,“ odvetí. „Podľa mňa si uvedomila, že nepatríme k tým ľuďom, čo na také niečo naletia. Sme na to dobre pripravení.“

Pritiahne si ma k sebe a sedím v jeho objatí. Už sme spolu prekonali veľa, ani vlastne nevieme, ako sme všetko prežili. A keď sa nám konečne podarí zmieriť sa s našou tragédiou a žiť s ňou, stane sa toto.

„Uvidíme, čo nám prinesie zajtrajšok,“ poviem a Matt mi stisne ruku. Toto sme si vravievali, keď nám uniesli Helenu a postupne sme strácali sily. Takto sme si dávali novú nádej do ďalšieho dňa.

„Mám ťa rád,“ povie, pobozká ma na čelo a potom na pery. Napriek tomu, že mi myšlienky zalietajú milióny kilometrov od niečoho fyzického, zohrieva ma jeho dotyk. Ponorím sa do okamihu, keď mi rozopne sukňu a hladká každú časť môjho tela. Vychutnávam si každú sekundu, že sme len my dvaja a nič iné, lebo viem, že je to veľmi prchavé. A pocit, že Grace je naša dcéra, sa stáva silnejším ako predtým.

O hodinu sedím na poschodí v posteli, prenosný počítač mi balansuje na kolenách a Matt na prízemí pozerá televíziu. Podarí sa mi pracovať na scenári pre zajtrajší rozhovor s pani Brayovou, ale myseľ mám rozptýlenú, naplnenú myšlienkami na Grace.

Niekoľko ráz skúsim zavolať na jej telefónne číslo, ale vždy s rovnakým výsledkom. Jasmine mi správu neposlala, a hoci je neskoro, ozvem sa jej a spýtam sa, či vie niečo nové. Možno je ešte hore. Keď uplynie pätnásť minút bez odpovede, uspokojím sa s tým, že už asi spí.

Vypnem počítač a otvorím zásuvku na nočnom stolíku, vytiahnem z nej zväzok kľúčov, čo som našla v Graceinej izbe, zacingám nimi, aby som sa presvedčila, že sú ozajstné. Zajtra ich použijem, aby som o nej zistila viac.

Ak Grace je Helena, potom má Ginny Rhodesová prsty v jej únose. Táto neznáma žena nám mohla ukradnúť dieťa, obrať nás o život, z akého sme sa mali tešiť. Stratené roky sa už nikdy nevrátia, nech sa teraz stane čokoľvek. V tele sa mi hromadí hnev.

Zajtra poctím Ginny Rhodesovú návštevou. A všeličo sa dozviem.

Desiata kapitola

Dnes popoludní je atmosféra v dome pani Brayovej napätá. Naša moderátorka Hayley Shawová robí, čo môže, aby Tamsin a Elliota uvoľnila, ale, ako sa dalo čakať, sedia stuhnutí na gauči a na otázky odpovedajú ako roboti.

Sedím v nepohodlnom kresle bokom od nich a Tamsin na mňa sem-tam pozrie, zúfalo u mňa hľadá podporu. Malá policajná psychologička s milou tvárou stojí pri okne, ale Tamsin sa tuším obracia výlučne na mňa. Zakaždým, keď mi pozrie do očí, kývnem hlavou, mlčky ju povzbudím, aby pokračovala. Čoskoro sa rozhovor skončí a na základe neho sa im dostane dôležitej pozornosti.

Keď hľadím na Tamsin, na jej červené oči a líca lesklé od sĺz, spomeniem si, aké je to sedieť na jej mieste, ako sa modlí, aby jej slová, čo vypúšťa z úst, spôsobili obrat v jej nešťastí. Ako zúfalo dúfa, že ten, čo jej uniesol dieťa, sa uľútostí a odrazu si uvedomí, ako jej ničivo zasiahol do života. Ale sú to len márne sny. Ľudia, čo unášajú deti, city nepoznajú.

Elliot Bray sa očividne drží a obdivujem ho, že sa vie tak ovládať. Keď nám ukradli Helenu, Matt nedokázal vysloviť takmer ani slovo. Prekonávali sme najťažšie okamihy, a vtedy som si kládla otázku, či ich vôbec zvládneme, či sa ešte dakedy dokážeme porozprávať. Ale možno je to iné, keď je unesené dieťa dospelé. Nie ľahšie, ale iné.

„To sa na Charlotte nepodobá,“ povie Elliott. „Viem, že od nás neutiekla dobrovoľne. Nikdy by nám takú bolesť nespôsobila.“ Hlas má pevný. „Viem, hovoria to všetci, ale zrejme je to pravda. Našla sa jej taška, čím sa potvrdilo, že ju uniesli.“

Keď Hayley ukončí rozhovor, pomáham jej a náš kameraman Rob balí. Poviem im, že sa stretneme v práci, a keď sa obaja na mňa zamračia, rýchlo im vysvetlím, že si ešte musím niečo vybaviť.

„Ďakujem,“ prihovorí sa mi Tamsin, keď Hayley a Rob odídu. „Sotva by som dokázala sedieť pred kamerou, keby ste tu neboli. Človeku pomáha, keď mu niekto rozumie.“

Prikývnem a obe sa odmlčíme, zabrané do vlastných myšlienok, kým Elliott nepoloží manželke ruku na plece, jemne jej ho nestisne a nepovie, že odchádza do obchodu. Som rada, že majú jeden druhého. Neviem, ako by sa Tamsin s nešťastím vyrovnávala bez jeho podpory.

Myslím na Grace i na to, že čo najskôr musím navštíviť Ginny Rhodesovú, ale uvedomujem si, že Tamsin potrebuje, aby som pri nej zostala dlhšie, hoci ma o to sama nežiada. Ktovie, čo by si pomyslela, keby som jej povedala, čo sa stalo včera. Odkedy ma Grace prvý raz oslovila, uplynulo dvadsaťštyri hodín a zdá sa mi nemožné, že by sa za taký krátky čas toho toľko udialo. A zrazu je nezvestná, ďalšia vec, čo ma s Tamsin spája. Obe sa strachujeme o nezvestné mladé ženy, a hoci Grace nie je Helena, pociťujem za ňu zodpovednosť.

Policajtka sa ospravedlní, musí ísť na záchod a Tamsin počká, kým nezmizne na poschodí, až potom prehovorí:

„Môžem sa vás na niečo spýtať?“

„Samozrejme. Však viete. Na čokoľvek.“

„Premýšľali sme, že by sme si najali súkromného detektíva. Čo vy na to?“ Sklopí zrak k vydláždenej podlahe, akoby sa hanbila za svoj nápad.

„Podľa mňa tým nič nepokazíte. S Mattom sme si tiež jedného najali, ale keďže Helena bola vtedy len bábätko, ťažko sa mu hľadalo. Čo mohol urobiť? Akurát zájsť do parku, kde sa to stalo, no problém je v tom, že bábätká nezanechávajú stopy. Však viete, nepoužívajú kreditné karty ani mobilné telefóny.“

Tamsin prikývne. „Bojím sa, že ľudia si pomyslia, že nedôverujeme polícii. Myslíte, že začnú o tom klebetiť? Ale to ma trápi najmenej, mne ide len o to, aby sme našli Charlotte.“

Dôkladne premýšľam, čo jej na to odpoviem. Nemôžem jej prezradiť, že som vtedy mala pocit, akoby sa na mňa vykašľal celý svet. Každý. Nik nám nevedel nájsť Helenu ani nám o nej niečo povedať, preto sotva môžem niekomu dôverovať. Odvtedy som zažila veľa prípadov, keď polícia obetiam pomohla, ale len ťažko sa viem odosobniť od vlastného nešťastia. „Podľa mňa musíte urobiť všetko, čo sa dá, aby ste našli dcéru. Na inom nezáleží.“

Tamsin po lícach stekajú slzy a ani sa neusiluje si ich zotierať. „A ten, čo ste si ho najali, bol dobrý? Odporučili by ste mi ho?“

V hlave sa mi tvorí predstava Marka Huntera. Jeho milá, vážna tvár. Jeho presvedčenie, že našu dcéru nájde. Hneď som si ho obľúbila. Očividne mal záujem Helenku nájsť a nebral nás iba ako jeden zo svojich prípadov. Ale v tom čase som sa dostala do takmer pološialeného stavu a možno by som dôverovala hocikomu. Dnes sa už všetko obalilo do hmly a spomínam si len na útržky rozhovorov. Márnych rozhovorov, čo neviedli k ničomu. Po prvých stretnutiach s ním som nechala Matta, aby s ním spolupracoval, nevedela som zniesť sklamanie, keďže som svoju nádej vložila do tohto človeka. No aj tak som presvedčená, že robil všetko, čo mohol.

„Viete, je to už hrozne dávno,“ poviem Tamsin. „Vtedy bol dosť mladý, preto je šanca, že ešte stále pracuje. Od manžela vypýtam naňho kontakt. On s ním všetko vybavoval.“

Zhlboka vydýchne. „Ďakujem, Simone. Za všetko. Nezabudnete na nás, však? Spomeniete si aspoň niekedy na našu Charlotte?“

„Samozrejme, že spomeniem.“

Keď vyjdem z domu Brayovcov, sadnem do auta a zavolám Abbotovi. Cítim sa previnilo, že ho znovu žiadam, aby za mňa zaskočil, ale on to berie bez mihnutia oka.

„Bol by som rád, keby si sa so mnou pozhovárala,“ povie a stíši hlas. „Viem, že sa niečo deje, ty takáto nebývaš. Nikdy z práce nevymeškáš ani sekundu.“

„Viem. A všetko ti vysvetlím. Len čo budem môcť. Dnešné popoludnie potrebujem, aby som si niečo vybavila...“ Odmlčím sa, chcem mu všetko vysvetliť, ale neviem nájsť slová. „Čo by si povedal, keby sme sa stretli dnes večer?“ Abbot býva v juhozápadnej časti Londýna v Putney, ľahko sa k nemu dostanem z Ewellu. Aj z domu mi cesta autom potrvá len desať minút. „Prídem k tebe a porozprávame sa.“

„Výborne, doma budem okolo siedmej, takže potom kedykoľvek.“

Poďakujem mu, kiežby som mu mohla povedať, čo naša jednoduchá dohoda pre mňa znamená.

Hneď na to zavolám Mattovi, aby som zistila, či už má informácie o teste DNK, ale ozve sa mi len odkazová schránka. Potom, dnes už desiaty raz, znovu skúsim Gracein mobil a dopredu viem, že nezazvoní. Prv než odídem, hľadím na dom Brayovcov a predstavujem si ich, zlomenú Tamsin schúlenú v manželovom náručí.

Podľa navigácie sa veziem po neznámych uliciach a o vyše hodiny som v Ewelle. Nachádzam sa v čudnom prostredí: už nie som celkom v Londýne, ale ani v grófstve Surrey. Škola sa dnes ešte neskončila, preto je premávka mierna, a keď zabočím do ulice River Way, pocítim nervozitu. Presviedčam samu seba, aby som celú akciu brala ako ďalší novinársky príbeh, ale v hre je priveľa neznámych. Pokračujem v ceste. Zájdem priďaleko, musím sa otočiť.

Číslo osemdesiatsedem má dvojdom z tridsiatych rokov minulého storočia, zaparkujem na druhej strane ulice a striehnem na nejaké známky života. Netuším, či je Ginny Rhodesová doma. Grace mi povedala, že pracuje ako opatrovateľka, preto má zrejme nepravidelný pracovný čas, ale už som sa rozhodla. Ak nie je doma, zostanem na mieste dovtedy, kým sa neobjaví. Keďže sa môže vrátiť každú chvíľu, nemôžem riskovať a použiť kľúče. Pred domom parkuje červený Renault Clio, ale ten môže patriť komukoľvek. O tejto žene neviem nič, čakám na ulici s napolo pripraveným plánom a ešte aj ten prekračuje moje schopnosti.

Zhlboka sa nadýchnem, vystúpim z auta, a keď prechádzam cez ulicu a mierim k domu, kabát si pritiahnem tesnejšie k telu. Pípne mi telefón, vopchám ruku do vrecka, aby som ho vytiahla. Ozve sa Jasmine, ospravedlňuje sa, že mi tak dlho nezavolala, a oznamuje, že Grace sa ešte do internátu nevrátila. Posielam jej odpoveď. Ďakujem jej a prosím ju, aby ma naďalej informovala, na záver dodávam, že aj ja urobím to isté, ak sa niečo o Grace dopočujem.

Vsúvam telefón do vrecka a zmocní sa ma neblahé tušenie. Zmiznúť na jednu noc je jedna vec, ale Grace aj dnes zmešká ďalšie prednášky, pomaly si začínam byť istá, že sa stalo niečo veľmi zlé.

Stojím pred Ginninými dverami, keď stlačím zvonec, zvnútra začujem zvonenie, ustúpim o krok a čakám. Cez sklený panel vo dverách vidím prichádzať postavu a na drevenej podlahe počujem klopot topánok.

Keď otvára dvere a zdraví ma dobrý deň, telo mi zmeravie. Medzi mnou a touto ženou – cudzou osobou – existuje puto, ak nič iné, zajačik je toho dôkazom, a to vo mne nevyvoláva dobrý pocit. Skúmam jej tvár, hľadám podobnosti s Grace, ale nevidím nijaké. Vlasy má svetlohnedé a vlnité, pokožku o niekoľko odtieňov bledšiu ako jej dcéra. Pripomínam si, že to nič neznamená. Gracein otec – ak ním nie je Matt – môže byť jej zrkadlový odraz. Ginny vyzerá staršia než ja, na sebe má voľný sveter a vypasované džínsy.

„Dobrý deň,“ poviem a milo sa na ňu usmejem. „Prepáčte, že som vás takto prepadla, ale ste Ginny Rhodesová? Graceina matka?“

Zamračí sa, nespoznáva ma, nechápe, čo ma k nej privádza. „Áno. Čo si prajete?“

„Som Hayley, Jasminina mama.“ Ako prvé mi napadne meno kolegyne, no len čo ho vyslovím, uvedomím si, že možno robím veľkú chybu. Je viac než pravdepodobné, že Ginny sa už stretla s Jasmininou mamou alebo aspoň vie, že jej matka je Číňanka. A ešte horšie, možno presne vie, kto som. Ak uniesla Helenu, určite sledovala, ako žijem, dávala pozor, aby som zostávala od nej v neškodnej vzdialenosti.

Čakám, keby sa tvár rozsvieti poznaním, ale chvalabohu, neprestáva sa mračiť. „Mama Graceinej priateľky z univerzity,“ pokračujem.

Napokon mi úsmev vráti. „Ach áno. Jasmine je milé dievča.“

„Ďakujem. Viete, nedávno som sa zoznámila s Grace a spomenula mi, že ste opatrovateľka.“

„To som.“ Ničím nenaznačuje, že ma chce pozvať ďalej, a znovu sa zamračí. Možno je zmätená, nevie, kam mierim otázkami.

Pridŕžam sa historky, ktorú som si cestou sem vymyslela, keď som už raz začala, dotiahnem to do konca. „Mala som zavolať, ale zašla som do tejto štvrte, lebo moja matka sa sem chystá presťahovať. Do domova pre dôchodcov. A tak mi zišlo na um, že za vami skočím a spýtam sa, či by ste sa nemohli o ňu starať. Ja ju budem navštevovať najmenej tri razy do týždňa, ale bývam odtiaľto dosť ďaleko, preto by som bola rada, keby som mala niekoho, kto by za ňou zašiel každý deň.“

Ginny sa prestane mračiť. Doteraz ide všetko ako po masle. „Som zamestnaná v jednej agentúre,“ odvetí. „Preto musíte zájsť najprv do nej. Ale nech sa páči ďalej. Jedna z mojich dám sa práve nasťahovala k synovi, takže mám trochu voľného času.“

Len čo vojdem, zavrie dvere a vedie ma po chodbe do kuchyne. Z domu veľa nevnímam, až priveľmi sa sústreďujem na Ginny, pokúšam sa ju napojiť na útržky informácií, čo mi včera poskytla Grace. Priveľmi starostlivá, tak sa o nej tuším vyjadrila. Ale to nie je prekvapujúce, ak nám ju ukradla. Musí neustále žiť v strachu, že ju jej čin raz dobehne.

„Práve som dala zovrieť vodu. Nedáte si kávu alebo čaj?“ Požiadam o kávu, hoci priateľsky niečo popíjať s touto ženou, je to posledné, na čo mám chuť. Pôsobí milo a veselo, ale nehovorí sa to aj o tých najhorších ľuďoch na svete?

Nestanú sa páchateľmi najväčších ohavností práve tí, od ktorých to najmenej očakávate?

„Nech sa páči, sadnite si. Cíťte sa ako doma.“ Ukáže na okrúhly, sklený stôl. Celá meravá sedím na stoličke s vysokým operadlom.

Kým nám Ginny nalieva do hrnčekov, obzerám sa okolo seba. Nachádzam sa v bežnej kuchyni: úhľadnej a čistej, vzduch napĺňa vôňa čistiacich prostriedkov. Ale blázna zo seba nedám urobiť.

Niekoľko minút rozprávam o svojej matke, pridŕžam sa pravdy, ako sa len dá. Podrobne ju opisujem a vynechávam len skutočnosť, že je aktívnejšia než ja a na dôchodok sa aj s otcom presťahovali na Floridu.

„Podľa vašich slov je Jean skvelá pani,“ konštatuje Ginny. „Rada sa jej ujmem, ale všetko musíte vybaviť cez agentúru Anjelskí opatrovatelia. Stačí, ak im poviete, že vám niekto odporučil mňa, a oni už všetko potrebné zariadia.“

Opäť mám pocit, že to akosi ide až priveľmi hladko. Ani z jej slov či správania necítim, že by mi nedôverovala. Ani z toho nemám dobrý pocit. Poďakujem jej a poviem, že jej dám vedieť, keď budeme mamu sťahovať.

Keď sa zamračí a úkosom na mňa pozrie, uvedomím si, že som čosi zbabrala. „A nechcete vedieť, čo vás to bude stáť?“ spýta sa.

Prekľajem svoju nedbalosť. „Ale áno. Aká som hlúpa. Ale na tom nezáleží. Chcem len, aby mama bola v najlepších rukách.“

Zasmeje sa a odpije si čaju. „Obyčajne to býva prvá otázka, akú mi klienti položia. Tak či onak, agentúra stanovuje poplatok podľa potrieb danej osoby. Pravdepodobne to bude okolo dvadsať libier na hodinu. Viem, vyzerá to veľa, ale ja sa všetkým dámam a pánom usilujem vyhovieť čo najlepšie. A, samozrejme, aj agentúra musí z dačoho žiť. Čo býva oveľa viac, než dostanem ja.“

Telom sa mi prevalí vlna úľavy. Neurobila som chybný krok. „To je fajn, lebo som si istá, že o každého sa staráte rovnako dobre. Grace je nesmierne milé dievča, určite sa to naučila od vás.“ Zdvihnem šálku k ústam, ale len trochu si odpijem. Káva je veľmi silná a necháva mi na jazyku trpkú chuť.

Ginny sa začervená. „Ďakujem. Možno sa práci venujem tak starostlivo kvôli vlastnej matke. Ešte nepotrebuje opateru, ale ustavične myslím na to, či alebo kedy ju bude potrebovať. Nechcela by som, aby sa o ňu staral niekto cudzí.“ Hľadám v Ginninej tvári úprimnosť a okamžite ju aj nachádzam. Oči sa jej rozsvietia a vidím, že si predstavuje matku. Ale nedovolím, aby ma môj objav zvlášť vykoľajil.

Prišla som sem z istého dôvodu.

„Práve dnes večer sa ju chystám navštíviť,“ pokračuje Ginny. „Býva v Portsmouthe, čaká ma dosť dlhá cesta, ale zajtra mám deň voľna, veľmi sa poteší, keď u nej zostanem cez noc.“

Spozorniem. Ginny nebude doma celú noc. Opäť raz veci zapadajú do seba bez toho, aby som sa o to sama pričinila.

„Chodieva Grace domov často?“ spýtam sa a som rada, že môžem túto tému rozviesť.

Znovu sa jej tvár rozžiari. „Skoro stále. Vlastne aj včera mala prísť, ale ráno mi poslala správu, že to nestihne. Mala skúšku a musela sa na ňu pripraviť. A dnes som pracovala a večer idem za matkou. Ale čoskoro všetko dobehneme. Život býva niekedy veľmi hektický, nezdá sa vám?“

Krv mi v žilách ochladne. Ako mohla Grace včera poslať správu matke, keď nemala mobilný telefón? V mysli rýchlo hľadám odpoveď, ale na nič iné neprichádzam len na to, že ma oklamala. Alebo klame Ginny. Obe vysvetlenia sú rovnako pravdepodobné. Ale pokiaľ Ginny nevie, kto som, nemá dôvod zavádzať ma. Pery sa jej naďalej pohybujú a ja sa pokúšam porozumieť slovám, kým sa znovu nesústredím.

„Tak či onak, prisľúbila, že sa pokúsi prísť domov o dva týždne. Poznáte pubertiakov! Vždy majú veľa práce.“

Prikývnem. „Veru, Jasmine je rovnaká. No, ale radšej už pôjdem, som si istá, že toho máte ešte dnes veľa.“ Vstanem a kávu nechávam takmer nedotknutú.

Odprevadí ma k dverám a požiada ma, aby som pozdravila Jasmine. Nakoniec mi pripomenie, aby som sa skontaktovala s agentúrou. Číslo mi povie spamäti a ja si ho naťukám do mobilu.

Práve sa chystám vyjsť von, keď ma chytí a objíme. Nechcem, aby sa ma táto žena dotýkala, no nezostáva mi iné len zdvihnúť ruky a zovrieť ju do náručia.

Kým sa dostanem domov, je už takmer tma, väčšina dňa sa pominula a na jeho miesto sa zakráda večer. Sedím za kuchynským stolom, na počítači si prezerám pracovné emaily, ani sa neunúvam zapáliť svetlo. Hlava ma bolí z toho, ako som si cestou domov všetko prehrávala v mysli, ale stále nič neviem. Zostáva mi len dúfať, že dnešný večer prinesie voľačo, čo mi pomôže zo všetkého sa vysomáriť.

Keď o šiestej príde domov Matt, ešte vždy sedím v kuchyni, káva, čo som si uvarila, stojí predo mnou načisto vychladnutá. Zapáli svetlo, žmurkám očami, kým si naň neprivyknú.

„Je ti niečo?“ spýta sa. „Prečo sedíš potme? Stalo sa vari niečo?“

Musím sa pozbierať. Matt sa nesmie dozvedieť, do čoho som sa namočila, čo plánujem. Ohrozila by som tým jeho kariéru a všetko, čo si vydobyl usilovnou prácou. „Nie, nič mi nie je. Len dnes mám za sebou ťažký rozhovor. S matkou Charlotte Brayovej. Znovu som precítila celé naše nešťastie.“

Matt si prisadne k stolu, pritiahne si stoličku bližšie ku mne a siahne za mojou rukou. „Chudáci. Prežívajú peklo, ako my kedysi. Len dúfam, že sa čoskoro dačo dozvedia.“ Pobozká ma na čelo. „Pozri, Simone, musím ti niečo povedať a...“

Otočím sa. „Dostal si výsledky? Tak hovor!“

„Veľmi ma to mrzí. Nastal problém, vrátili sa nepreukazné. Graceina vzorka sa zjavne kontaminovala.“

Rýchlo strávim jeho slová. „Ale... teraz už nemôžeme získať ďalšiu! Grace je nezvestná a...“

„Čo tým myslíš nezvestná? Prečo to hovoríš?“

„No... chcela som len povedať, že sa nevrátila. Takže ju už nikdy nenájdeme.“ Hlas zvyšujem zarovno so svojou úzkosťou.

Matt siahne znovu za mojou rukou. „Určite sa dá zistiť, kde je. Ako sa volá druhým menom?“

„Neviem.“ Lož sa mi zasekne v hrdle.

Matt stíchne, krúti hlavou. Zúfalo túžim rozpovedať mu celú pravdu, ale nemôžem ho do toho zaťahovať. Veď ani sama sa v tom nevyznám. Ginny mi povedala, že Grace jej poslala správu, ale mne tvrdila, že telefón nechala v Lucasovom byte. Buď teda Grace klame a je v poriadku, alebo Lucas, alebo ktosi iný, poslal správu z jej telefónu. Ale prečo?

Matt nevie, nad čím premýšľam, a pokračuje: „Je predsa celkom logické, že ak je naozaj Helena, vráti sa k nám.“

Má pravdu.

Iba ak sa tak sama nemôže rozhodnúť.

Jedenásta kapitola

„Prepáč,“ povie Abbot, keď otvorí dvere.

Spočiatku netuším, prečo sa ospravedlňuje, kým si nevšimnem, že má na sebe len džínsy. Pozriem na jeho vypracovaný hrudník a nechápem, ako si udržuje kondičku. Nikdy som nepočula, že by dakedy vkročil do telocvične, a jedáva len také jedlo, čo si nevyžaduje veľké úsilie pri varení.

„Ach, prosím ťa, prestaň,“ odvetím a prikryjem si oči rukou v rukavici.

Abbot ustúpi o krok. „Hej, nevyzerám najhoršie, čo povieš? Rovno spod sprchy som utekal otvoriť dvere. Ani som si neuvedomil, že je už sedem hodín. Chvalabohu, že som si na seba hodil aspoň toto.“ Poťahá sa za džínsy. Abbotovi stačilo niekoľko sekúnd, aby som zabudla na všetko, čo sa stalo za posledné dva dni. Som uňho a čaká ma len obyčajný večer po práci.

No čoskoro sa vraciam do reality, lebo si spomeniem, načo som prišla. Prešuchnem sa popri ňom a zamierim rovno do jeho otvorenej obývačky. Byt je malý, ale pekne udržovaný. Veď napokon Abbot trávi väčšinu času v práci, preto potrebuje len miesto, kde si večer zloží hlavu.

Sadnem si na gauč, opriem sa a zhlboka vydýchnem, ani som netušila, že som dych zadržiavala.

Abbot na mňa hľadí odo dverí. „Niečo na seba ešte hodím a potom mi pekne od začiatku porozprávaš, čo sa deje. Lebo ja viem, že sa deje, Sim.“ Abbot ma tak volá, odkedy sa poznáme. On jediný ma oslovuje Sim.

O chvíľu už sedí pri mne na gauči a ja mu rozprávam, čo sa stalo, odkedy ma v pondelok oslovila Grace. Opisujem mu každý detail z nášho stretnutia a z rozhovoru, čo sme viedli, a po prvý raz hovorím nahlas o tom, čo mi povedala o Lucasovi Hallovi. Mám dobrý pocit, keď sa niekomu zverujem, hoci tou osobou mal byť Matt. Hanbím sa za to, že manžela zrádzam, ale pripomeniem si, že to robím preto, aby som ho ochránila.

Abbot len málokedy nevie, čo povedať, z môjho príbehu však stratí reč. „To nemôže byť pravda,“ vykríkne napokon.

„Či môže?“

„Práve to sa potrebujem dozvedieť,“ odvetím.

Vypytuje sa ma ďalej, čo povedala Ginny, a potom si v hlbokom zamyslení hryzie spodnú peru. „Sim, ja som z toho jeleň. Celé mi to znie až priveľmi prešpekulovane. Pozerám sa na vec zvonku, preto si zrejme ľahšie zachovávam objektivitu. Ale vidí sa mi to akési nepravdepodobné.“

Viem, že má pravdu, ale ak existuje čo len jednopercentná šanca, že Grace je moja dcéra, musím sa tomu ďalej venovať. Vysvetlím Abbotovi, ako sa cítim, a on ma ubezpečí, že ma chápe.

„A čo chceš teda urobiť?“ spýta sa.

„To je práve ono. S niečím potrebujem pomôcť.“ Nepáči sa mi, že ho do toho zaťahujem, ale som zúfalá, no on určite vie, že ja by som preňho urobila to isté.

„Uf, to neznie dobre.“ Otočí sa ku mne, na tvári má široký úsmev. „Ale dobre vieš, že ti pomôžem, ako budem môcť. Najmä ak pôjde o technickú stránku.“ Hľadí na počítač, čo leží na konferenčnom stolíku. „Čo potrebuješ?“

„Viem, že žiadam priveľa, ale nezašiel by si so mnou do domu tej Ginny? Dnes večer? Až do zajtra bude u svojej matky v Portsmouthe. A neboj sa, nevlámeme sa k nej.“ Siahnem do vrecka, vytiahnem kľúče od domu a pred Abbotom nimi zahrkocem.

Nahrbí plecia a pri vzdychu pískne. „Budem hádať. Vzala si ich s Graceinej izby?“ Nečaká na odpoveď. „Ale čo si od toho sľubuješ? Čo myslíš, že tam nájdeš?“

Odvetím, že možno natrafím na čosi, čo dokáže, že Grace nie je jej vlastná dcéra. Netuším, čo by to mohlo byť, ale vidí sa mi, že treba začať v dome. Navyše si uvedomujem, že musím niečo robiť, lebo inak sa z toho celého zbláznim. Keď uniesli Helenu, tak ma to vyviedlo z rovnováhy, že som toho veľa nenarobila, priveľmi som sa spoliehala na policajtov, na Matta alebo na súkromného detektíva. A nemala som vtedy ani kam ísť. Ale tentoraz je to iné. Mám kam ísť.

Zadržím dych a čakám na Abbotovu odpoveď.

„Sim, vieš dobre, že si moja najlepšia priateľka, ale to, čo odo mňa žiadaš, je šialené. Ak nás chytia, máme obaja po kariére alebo ešte dačo horšie. Chcem ti pomôcť, ale musí existovať aj iný spôsob.“

„Viem, že od teba žiadam priveľa, ale nemám inú možnosť. Nemôžem k nej len tak prísť a bez jasných dôkazov ju obviniť. Nežiadala by som ťa, ale až zúfalo ich potrebujem získať.“

Abbot na okamih zmĺkne a ja sa už pripravujem, že do domu pôjdem sama.

„Viem si predstaviť, aké to musí byť pre teba ťažké,“ povie napokon. „Ja nemám deti, ale prísť o jedno musí byť hotové peklo. Už si sa načakala dosť, aby si sa dačo dozvedela.“

„Znamená to, že pôjdeš?“

„Pôjdem,“ odvetí. „Ale poďme hneď, aby som si znovu neuvedomil, do akej šialenej akcie sa púšťame, a nezmenil názor.“

O necelú polhodinu sme v Ewelle, zaparkujeme pred domom na rovnakom mieste ako predtým. Mattovi som oznámila, že s Abbotom pracujeme na rovnakom príbehu, čo vlastne ani nie je lož, čím som získala niekoľko hodín na prehľadanie domu. Abbot trval na tom, že ma sem odvezie, a za jeho láskavosť som mu veľmi vďačná, lebo som až priveľmi napumpovaná adrenalínom, aby som sa dokázala sústrediť na šoférovanie. Ulica vykúpaná v tme pôsobí trochu inak, desivo a priveľmi ticho.

Vedľa mňa Abbot bubnuje prstami po volante a hľadí na dom. „Naozaj chceš doň vojsť? Si presvedčená, že je to dobrý nápad? Lebo...“

„Som si istá.“ Slová možno znejú násilne, ale nemala som čas zastaviť sa a dôsledne popremýšľať o tom, do čoho sa púšťam. Mám pocit, akoby mnou poťahovala magnetická sila, ktorej sa neviem vzoprieť. Robím len to, čo musím.

„Tak teda poďme na to.“ Abbot vystúpi z auta a mne blysne hlavou, či aj napriek tomu, že sa zdráha, aspoň kdesi vnútri sa neteší z toho, že sa zahráme na detektívov.

Pri predných dverách zazvoním len pre prípad, že by Ginny svoje plány zmenila. V dome nevidíme svetlo a červený renault už v príjazde nestojí.

Rozhodla som sa, že ak Ginny otvorí, poviem jej, že som si u nej niečo zabudla.

„Myslím, že máme zelenú,“ povie Abbot. „Nikde nevidím ani bezpečnostný alarm.“

Vytiahnem kľúč, obaja vojdeme dnu a zavrieme za sebou dvere. Nerozsvietime, aby sme všetečných susedov neupozornili, že je niekto v dome. Pod nohy si svietim mobilom a Abbot tak isto. Tak ako ulica, aj dom zahalený do tmy pôsobí zlovestne.

„Kam najprv?“ šepne Abbot, hoci sme tu sami, a zamieri k zatvoreným dverám vľavo od nás. Uvažujem, či teraz, keď sme tu, cíti rovnaký nepokoj z toho, že sme sem vošli, ako ja. Ale hneď si pripomeniem, prečo sme prišli.

„Vieš čo, ty prezrieš prízemie a ja vybehnem na poschodie,“ navrhnem.

„Dobre, ale pomohlo by mi, keby som vedel, čo mám hľadať.“

„Čokoľvek, čo súvisí s Grace a môže potvrdiť, že Ginny je alebo nie je jej matka,“ odvetím. „Napríklad rodný list alebo nemocničné záznamy.“ Odrazu mi trkne, že netuším, čo vlastne robím. „Neviem presne,“ priznám sa. „Hľadaj a možno dačo nájdeš. Len všetko pozorne prezri.“

Abbot mi stisne rameno. „Ale nerob si veľké nádeje. Možno nenájdem vôbec nič.“

Poviem mu, že si to uvedomujem, a hneď nato zmizne v izbe, predpokladám, že v obývačke.

Na poschodí sú tri izby a kúpeľňa. Začnem najbližšími dverami. Ukazuje sa, že som vošla do hlavnej spálne, predpokladám, že v nej spáva Ginny. Aj v slabom svetle z telefónnej baterky veľmi rýchlo zistím, že je v takom istom neporiadku ako Graceina izba v internáte. Na konci postele leží dokrkvaná prikrývka a na nej rozhádzané šaty. Na podlahe sa povaľujú čudné topánky a závesy sú len napoly zatiahnuté. Táto žena sa stará o iných ľudí, nemala by byť poriadna?

Odsuniem zrkadlové dvere na vstavanej skrini a nájdem odevy, čo v ňom doslova bojujú o miesto, sú také napchaté, že sa čudujem, ako si z nich každý deň vyberie jedny šaty. Hoci ich má dva razy toľko než ja, ani jedny nevyzerajú príťažlivo. Väčšinou len džínsy, tmavé tričká, tenké bundy a vesty. Tu zrejme nenájdem nič, čo by mi pomohlo.

Prejdem k bielizníku, ale znovu len oblečenie a spodná bielizeň. V nočnom stolíku prípravky na vlasy a mejkap. Dúfam, že Abbot na prízemí má väčšie šťastie.

Susedná izba určite patrí Grace, uvedomím si to, len čo do nej vkročím. Vonia v nej rovnako ako v jej študentskej izbe – zmes parfumu a šampónu –, až na to, že je uprataná. Určite si väčšinu vecí vzala do internátu, ale oplatí sa prezrieť, čo v nej zostalo.

Začnem malým počítačovým stolíkom v kúte miestnosti. Neleží na ňom počítač, len zopár pier a slovník, preto prezerám zásuvky. Prvá je plná papiera na poznámky a notesov a už po prvom pohľade viem, že v nej nie je nič pre mňa. Ale v druhej zásuvke okamžite zbadám malý červený adresár. Vidí sa mi čudné, že vo veku výpočtovej techniky a spoločenských médií niekto v Graceiných rokoch používa takú starodávnu metódu na uchovávanie čísel. No len čo ho otvorím, zistím, že nepatrí jej. V hornej časti prvej strany si všimnem načmárané meno Virginia Rhodesová.

Spomeniem si, ako Grace vystopovala Lucasa. Zrejme sa jej to podarilo pomocou tejto červenej knižočky, čo držím v ruke. To by mohlo naznačovať, že hovorila pravdu. Prečo by si inak schovávala matkin adresár v zásuvke? Vsuniem si knižočku do vrecka na kabáte a dokončím prehľadávanie zásuviek, ale už nič užitočné nenájdem.

Tretia izba je len na odkladanie zbytočných vecí, stojí tam posteľ a prázdny nočný stolík. Nič iné v nej nie je, preto zavriem dvere a po rýchlej prehliadke kúpeľne – kde niet dokonca ani skrinky, čo by sa dala prezrieť – sa vraciam na prízemie.

Abbot je ešte stále v obývačke, keď prídem, sedí na podlahe, okolo seba má niekoľko zakladačov. „Toto sú všetky jej papiere a všakovaké dokumenty,“ povie a zasvieti na mňa baterkou. „Účty, potvrdenky a podobné rárohy. Prezerám každý papier, ale doteraz som nenarazil na nič dôležité.“

Prisadnem si k nemu na podlahu a hľadím na kopu zakladačov.

„Je veľmi poriadna,“ pokračuje Abbot. „Nech je ktokoľvek. Papiere má chronologicky zoradené a, ako sa zdá, odkladá si ich všetky. Vrátene tohto.“ Zdvihne žltnúci hárok papiera. Rodný list.

„Je... je Gracein?“ Len čo sa ho spýtam, viem, že chcem, aby odvetil nie. Doteraz som si to plne nepriznala, ale veľmi chcem, aby bola Helena. Ale ak tu má rodný list, potom nemôže byť moja dcéra.

Abbot pokrúti hlavou. „Je mamin. Na meno Virginia.“

Keď mu ho beriem z ruky a prezerám si ho, zaplaví ma vlna úľavy. Píše sa v ňom, že Virginia Jane Rhodesová sa narodila v roku 1967. Má teda štyridsaťsedem rokov a je o desať rokov staršia než ja.

„Nemyslíš, že je to čudné?“ spýta sa Abbot a preruší prúd mojich myšlienok. „Človek by si myslel, že bude mať aj kópiu Graceinho rodného listu. Svoje lekárskej záznamy a informácie si odložila všetky, ale dcérine tu vôbec nemá.“

Strávim význam jeho slov. „Máš pravdu, je to čudné.“ Dokonca čudnejšie než skutočnosť, že je v papierovaní taká poriadna, ale pri iných veciach nie. „Takže si nenašiel červenú knižočku?“

Abbot sa zamračí. „Akú červenú knižočku? Čo je to?“

„Keď sa Helenka narodila, dostala som červenú knižočku na všetky potrebné medicínske údaje. Každá matka takú dostáva. Preto by som predpokladala, že niekto taký poriadny v odkladaní všelijakých záznamov ako Ginny by si odložil aj ju.“

Abbot si pošúcha bradu. „A nemohla by mať všetky papiere Grace?“ spýta sa.

„Nemyslím. Načo by jej boli?“ Hľadím na zakladače.

„V ktorom sú Ginnine lekárske záznamy?“

Abbot posunie ku mne zakladač vo formáte A4.

„Vezmem si ho domov,“ poviem a nevšímam si, ako sa na mňa mračí.

„Čože? Nie, to nie je dobrý nápad. Priveľmi riskantný. A načo potrebuješ informácie o jej matke? My by sme mali hľadať informácie o Grace a nie o nej.“

„Potrebujem sa všeličo dozvedieť aj o Ginny. Čokoľvek nájdem, môže byť dôležité. Ak je naozaj Graceinou matkou, musí byť predsa v papieroch záznam o tom, že porodila.“ V zakladači prevrátim niekoľko papierov. „Ako sa zdá, už roky si odkladá každý nemocničný záznam.“

Abbot sa nad tým na chvíľu zamyslí. „Dobre, ale prezri si ich tu. Lebo ak je vinná a všimne si, že jej zakladač chýba – a vďaka tomu, aká je dôsledná pri zakladaní údajov všetkého druhu, sa tak určite stane –, okamžite si krádež spojí s Grace a pravdepodobne aj s únosom. Uvedomí si, že niekto po nej ide.“

Proti tomu nemôžem namietať, preto súhlasím a začnem prezerať dokumenty. Abbot sa presunie do kuchyne, aby ju prehľadal. Kým skončím, poznám všetky choroby a procedúry, aké Ginny Rhodesová absolvovala. Má ich v zakladači založené všetky.

Všetky až na ten, čo by sa zmieňoval o tom, že dakedy porodila dieťa.

Uľaví sa mi, keď znovu sedím v aute a odchádzame z ulice River Way. Abbot vždy jazdí rýchlo, ale tentoraz mi to neprekáža, chcem sa vrátiť do jeho bytu, usporiadať si myšlienky a rozhodnúť sa, kam sa pohneme ďalej.

Zazvoní mi telefón, a keď zbadám na obrazovke Mattovo meno, takmer hovor zruším. Ale to mu nemôžem urobiť, už toho pred ním tajím až primnoho. Pýta sa, kde som, odpoviem, že stále s Abbotom a práve sme dokončili kus práce. Je už takmer desať hodín, preto by som Mattovi nevyčítala, keby bol podráždený.

Ak je, nedáva to na sebe znať. „Dobre,“ povie. „Ale nebuď už dlho, chýbaš mi.“

Viem, že Matt má nepríjemný pocit z výsledkov testu DNK a zo skutočnosti, že sme sa celkom nezhodli, pokiaľ ide o Grace. Za dvadsať rokov, čo sme spolu, som sa naučila čítať zamlčané posolstvá v jeho slovách.

„Všetko v poriadku?“ spýta sa Abbot. „Nehnevá sa, že ťa u seba zdržujem, že nie si s ním? Najmä o takomto čase.“

„Nie, nehnevá.“

„Navzájom si dôverujete. To je skvelé. Žiarlivosť je hnusná.“

„Možno preto, lebo sme sa museli vyrovnávať s množstvom iných udalostí v našom vzťahu, preto taká hlúposť ako žiarlivosť doň nikdy neprenikla. Žijem s ním od osemnástich rokov a postupne sme si na seba zvykli. Viem, že ľudia sa rozchádzajú v každom čase, ale my sme toho spolu prekonali až priveľa.“

Odbočíme na ulicu, kde býva Abbot. „Chápem,“ povie a oči upiera na cestu pred sebou. „Trochu ti závidím to, čo ste si obaja vybudovali, lebo nikdy som neprechovával také silné pocity k nikomu inému.“

Zasmejem sa. „A nepovedal si náhodou pred chvíľou, že žiarlivosť je hnusná?“

„Isteže, je. Ale na troche závisti predsa nie je nič zlé. Ber to ako kompliment.“

V Abbotom byte mi telefón znovu zazvoní, tentoraz volá neznáme číslo. Netuším, kto to je, ale dúfam, že Grace a že nejde o niečo, čo má do činenia s naším vlámaním do Ginninho domu. Prekvapí ma, keď na druhom konci linky začujem Jasminin tichý a sebaistý hlas. Oznamuje mi, že Grace sa ešte vždy neukázala, ale práve teraz dostala od nej správu, vraj na niekoľko dní odišla za priateľkou, ktorá potrebuje jej pomoc. Poďakujem jej, zložím a žalúdok sa mi znovu zovrie od strachu. Je pravda, že strach z neznámeho je väčší než akýkoľvek iný.

Okamžite sa pokúsim zavolať na Gracein mobil, ale stále je vypnutý.

„Nech sa páči,“ povie Abbot a podáva mi pohár vody.

„Nevyzeráš dobre, stalo sa niečo?“

Zopakujem mu rozhovor s Jasmine a dívam sa, ako mu tvár vráskavie od premýšľania. „Dobre, prídeme na to. Najprv rozanalyzujme fakty, či sa nám nepodarí niečo odhaliť.“ Odpije si z pohára.

„Viem len to, že Grace tvrdila, že je Helena. Mala dcérinho modrého zajačika alebo aspoň takého, čo sa naň veľmi podobal, a potom sa mi priznala, že asi náhodou niekoho zabila.“

„Lucasa Halla.“

Prikývnem. „Ale na to nie sú dôkazy. Nič, čo by potvrdilo jej rozprávanie.“

„Takže pravdepodobne klamala. Ale prečo?“ Abbot prstami klopká po pohári.

„Netuším. Súhlasila s testom DNK, ale potom zmizla.“

„Nič ti to nehovorí?“

„Možno. Lenže čo ten chlap v Lucasovom byte? Ten bol ozajstný. A čo chýbajúci rodný list a medicínske záznamy? Nepotvrdzujú Graceine slová?“ Viem, ako asi pôsobím na Abbota. Ako zúfalá žena, čo verí, že jej nezvestná dcéra sa znovu vrátila do jej života. Ale tak to nie je. Chcem sa len dozvedieť pravdu a vyrovnám sa s ňou, nech bude akákoľvek. Radšej budem žiť ďalších osemnásť rokov bez Heleny, než sa poblázniť a uveriť klamstvu. Pred stretnutím s Grace som sa pomaličky vyrovnávala so skutočnosťou, že sa o jej únose nikdy nič nedozviem, ale teraz znovu tak zúfalo túžim zistiť, čo sa stalo s Helenkou, ako kedysi na začiatku.

„Možno,“ povie Abbot. „Ale nemáme na to dosť presvedčivé dôkazy. Potrebujeme viac. Nič z toho, čo vieme, nemá logiku. Povedala ti, že v byte zostal jej telefón, ale tak Ginny, ako aj jej priateľka dostávajú od nej správy. Ako to vysvetlíme?“

„Naozaj neviem. Ale získam dôkazy, aké potrebujem,“ odvetím a hľadím Abbotovi do sýtych modrých očí. „A začnem tým, že nájdem Lucasa Halla.“

Table of Contents

Start

Prológ

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola