Až přijde noc (Ukázka)
Author: Favel Parrettová
Date: 2017-02-19 23:00:00+00:00
Publisher: Práh

Favel

Parrettová

AŽ PŘIJDE

NOC

Mému bratrovi

Modrobílý led, který pluje po rozbouřeném moři,
je opakem šedé.

Je opakem všeho, co jsem znala.

Copyright © Favel Parret, 2014

WHEN THE NIGHT COMES was first published in Australia in 2014 by Hachette Australia Pty Ltd and this Czech language edition

is Publisher by arrangement with Hachette Australia Pty Ltd through Graal Literary Agency, Poland.

Translation © Tomáš Jeník, 2017

ISBN 978-80-7252-667-3

Byly doby, kdy se to u nás doma hemžilo vikingy, chodila k nám spousta lidí, pořádaly se večírky a máma byla šťastná.

Byli to skuteční vikingové. Vysocí, mohutní vikingové, kteří připluli zdaleka na jasně rudé lodi, která si prorazila cestu přes ledové kry a prodrala se až dolů do Antarktidy. Nosili jména jako Anders a Bo a Finn a Henrik a všichni byli vysocí a plavovlasí, tedy až na Boa, který měl tmavě hnědé vlasy a šedomodré oči. Pocházel z malého ostrůvku, který byl nejslunnějším místem v celém Dánsku.

Bo rád chodil a ještě radši se procházel. Miloval vůni mokré trávy. Pekl nám palačinky s marmeládou a šlehačkou a bez nejmenší námahy dokázal přesvědčit maličkého ptáčka, aby mu zobal z dlaně. Když jsme si vyrazili na pizzu, vždycky si nacpal do pusy dva kusy naráz, připlácnul je vrchní částí na sebe a vyrobil si tak vlastně pizzový sendvič. Dokázal sníst čtyři kusy pizzy za stejnou dobu, co já jeden, a měla jsem ho moc ráda.

Občas šel na návštěvu na svou loď. Nella Dan byla samé dřevo a mosaz a v jídelně visely obrazy – pestrobarevné květiny a ptáci, zelení, oranžoví a žlutí. Ráda jsem se procházela po dlouhých lodních chodbách, vybíhala po schodech zespodu až na nejvyšší palubu a pak zase dolů. Nikdy mě to neomrzelo.

Představovala jsem si, že jsem tam doma, že mám někde tam dole svou kajutu, útulnou, obloženou dřevem a s lůžkem jenom a jenom pro mě. Teplou, příjemnou deku, měkký polštář a kulaté okýnko, které by dovnitř pouštělo slunce. Víc jsem nepotřebovala.

Nikdy tam nebyla tma – nikdy tam nebyla noc.

Spi už

Zavři oči, stiskni víčka moc

Je to jen zvláštní sen, který přináší tma

Jenom zvláštní sen, který přináší noc

Nevnímej ten křik

Špicovat uši, to se nemá

Je to jen zvláštní sen, který se ti v noci zdá

Vždyť už spíš.

Spím.

Na ostrov

Oběd jsme snědli v jídelně u dřevěného stolu, s židlemi nešlo hnout. Byly nějak přilepené k podlaze.

Máma mlčela a brácha taky mlčel, a když jsme dojedli, přišel za námi pán v bílé uniformě a povídal, že loď bude zanedlouho proplouvat přes Hlavy a že podle předpovědi má být dost rozbouřené moře. Díval se při tom jenom na mámu. Říkal, že by doporučoval, aby co možná nejdříve uložila děti do postele.

Brácha usnul rychle, stočený do klubíčka na horní posteli. Ale já zůstala vzhůru a čekala, až začne moře bouřit. Byla jsem zvědavá, jaký to bude pocit takhle hluboko dole. Spoustu a spoustu pater pod jídelnou a jejími okny obrácenými k obloze. Tady hluboko dole žádná okna nebyla. Tady jsme měli jenom zářivky a palandy. Na záchod jsme museli chodit na chodbu a máma někam odešla. Byla někde nahoře, někde nahoře, kde se dalo dýchat, a já si moc přála, aby se už vrátila.

Musela jsem usnout, protože když jsem otevřela oči, celý svět se zmítal a třásl a já se kutálela po posteli. Nejen ze strany na stranu, ale nahoru a dolů. Mámina postel zůstala ustlaná. Nebyla tam.

Když jsem se pokusila vylézt, upadla jsem a pozvracela se na podlahu. Brácha se na mě díval, ruce omotané kolem zábrany na horní posteli, v obličeji bílý jako smrt.

„Kde je máma?“ zeptal se, ale já nevěděla.

Nějak se mu podařilo slézt z palandy, aniž by spadl. Stál a přidržoval se postele, zatímco sebou kajuta divoce zmítala, a pak vzal z máminy postele ručník a rozprostřel ho na zemi přes zvratky. Pomohl mi vstát a oba v pyžamech jsme vyšli ze dveří na chodbu. Společně jsme naráželi do zdí pokaždé, když loď poskočila, a pomalu jsme se propracovávali ke schodům. Nahoru, pořád nahoru. Pevně jsme se přidržovali zábradlí. Až nahoru do jídelny.

Skoro nikdo tam nebyl, jenom v salónku sedělo pár lidí s rukama v dlaních. Samotná jídelna zela prázdnotou a já nedokázala říct, kolik je hodin. Venku za okny byla tma.

Venku byla tma.

Máma seděla sama pod plexisklovou stříškou na lavičce přimontované k trupu lodi. Sedli jsme si vedle ní a pevně se chytili sedadla lavičky.

Máma prohlásila, že jenom dokouří cigaretu a všichni se budeme moct vrátit dovnitř. Podívala jsem se na její bledou tvář a bílé ruce. Věčně někde sama vysedávala po nocích – věčně někde seděla sama a kouřila poslední cigaretu.

Řekla jsem jí, že jsem se pozvracela, a ona mě pohladila po čele a po tváři. „Mrzí mě to. Moc mě to mrzí,“ zašeptala. Vypadalo to, že plakala. Tvrdila nám, že je to jenom z vodní tříště a zimy. Zima tam byla. Mrzlo a fičelo a vítr se vám zařezával do zad, jako byste neměli žádnou kůži. Slyšela jsem, jak voda naráží do trupu lodi, ucítila jsem náraz, načež se do vzduchu vznesla sprška slané vody. Jenom jsem ji neviděla. Neviděla jsem nic mimo úzký okruh světla, které vycházelo zevnitř.

Tam venku ve tmě běsnil svět.

Plavili jsme se na nové místo.

Pluli jsme k němu nocí.

Na ostrov uprostřed moře.

Na ostrov z kamene.

O naše bezpečí se starala jen loď. Jenom tenké ocelové slupky a motor pracující kdesi v temnotě nás držely nad vodou, která by nás jinak s chutí spolkla, jako bychom snad ani nikdy nebyli.

Penzion paní Wilsonové

Bydleli jsme v penzionu.

Ubytovali jsme se tam hned po příjezdu, poté co jsme vystoupili z trajektu a pak z autobusu, který nás vezl rovinatou zemědělskou krajinou a městy postavenými z kamení a starých červených cihel. Máma použila telefonní budku na autobusovém nádraží v Hobartu. Zavolala na číslo, které našla na informační tabuli, a zamluvila nám pokoj. Penzion Abbey House.

Myslím, že to tam nebylo daleko, ale vlekli jsme dva velké kufry a bratr byl unavený, a tak jsme všichni nasedli do taxíku, který čekal před autobusovým nádražím.

Taxikář byl obrovský chlap. Měl na sobě čistou modrou košili, jejíž knoflíky vypadaly, že by se mohly co nevidět rozletět pod náporem jeho břicha do stran. Ptal se, jestli jsme na „Ostrově“ poprvé, a můj bratr odpověděl, že ano, ale máma povídala, že ne. Seděla jsem na zadním sedadle a snažila se představit si, jak tady máma už byla, možná s tátou, nebo třeba jako malá s rodiči, ale nešlo mi to. Vůbec jsem to tam neznala.

Moc dlouho jsme tím taxíkem nejeli. Vyšplhali jsme se do prudkého kopce, pak zabočili do klikatých bočních uliček a za chvíli jsme byli na místě. Battery Point. Podél úzkých ulic tam stály staré domy, dřevěné domy, kamenné domy, ale všechny vypadaly prázdně a opuštěně. Nic se tam nehýbalo. Obloha byla šedá.

Zastavili jsme na rohu u tabulky, na níž stálo Mona Street.

„V sobotu si odsud můžete pěšky dojít na trh,“ prozradil nám taxikář. Vystoupil z auta a pomohl mámě s našimi kufry.

Penzion vlastnila paní Wilsonová. Každé ráno nám, mně a bratrovi, uvařila teplou snídani, kterou jsme si pak snědli ve snídaňovém baru s výhledem na růžovou zahradu. Nebo spíš na venkovskou zahradu, protože ten penzion byl spíš venkovský domek, stará dřevěná chata s bílým plaňkovým plotem a vším ostatním. Bylo to nejkrásnější místo, kde jsem kdy žila, až na to, že jsme tam vlastně nežili. Jenom jsme tam bydleli.

Bydlela jsem tam ráda.

Týden jsme zůstali v pokoji pro hosty a pak jsme se přestěhovali do pokojíku vzadu, kde nás paní Wilsonová nechala přespávat zadarmo. Řekla mámě, že je to jenom do doby, než se postavíme na vlastní nohy, než se usadíme. Netušila jsem, co to přesně znamená. Paní Wilsonová mně a mému bratrovi chtěla každé ráno dál vařit teplé snídaně, ale máma prohlásila, že si máme dát ovesné vločky a slušně poděkovat.

Asi dva týdny poté našla máma ve stejné ulici, jenom o troje dveře dál, dům k pronájmu. Byl to asi nejhorší dům v celém Battery Pointu. Žádný jiný se mu nepodobal – tmavý a vyšisovaný, schovaný ve stínu vzrostlých stromů vpředu. Máma musela jeden pokoj pronajmout, abychom si mohli dovolit nájem. Ten přední. Jediný hezký. Bratr a já jsme se dělili o podkroví, které mělo kvůli střeše zešikmený strop. Bylo to tam celkem fajn až na to, že se na několika místech u stropu odlupovala tapeta a na záchod jsme museli dozadu na zahradu. V noci jsem tam chodila nerada a ve dne to nebylo o moc lepší. Ale na zahradě rostl mohutný ořešák, na který jsme se mohli dívat z podkrovního okna, a když pak ořechy dozrály, nacpali jsme se jimi s bráchou tak, že nás brněly čelisti a už jsme do sebe nedokázali vpravit ani jediný. Pak jsme zbylé spadané ořechy roztloukli a poházeli po zahradě, aby si dali i ptáci, totiž hlavně krkavci pralesní, kteří posedávali ve větvích ořešáku.

Ale stýskalo se mi po penzionu, po tom, jaké tam bylo teplo a světlo. A občas, když jsme se s bratrem po škole vraceli od trajektu, paní Wilsonová stála u branky a volala na nás, že má pro nás nachystaný čaj a sušenky.

Utíkej, utíkej – Kellyho schody

V mrazu se těžko dýchalo, každý nádech pálil v plicích – pod promrzlýma nohama jsem cítila tvrdý kámen a beton.

Brávala jsem bratra za rukáv a táhla ho za sebou po liduprázdných ulicích Battery Pointu. Nejdřív jsme šli rychle. Všude vládl obvyklý klid – byli jsme tam sami. Námraza na oknech zaparkovaných aut, silná a neprůhledná.

Mona Street, Francis Street, Hampden Road. Na konci Kelly Street vedly schody do temnoty, zadní trakt Salamanky, zchátralý a pobořený. Hrany kamenů zakulacené, obroušené. Kamenná pevnost, brána, kterou jsme museli projít.

Utíkej, utíkej – Kellyho schody.

Některé schody byly ohnuté a flekaté. A ty skvrny připomínaly starou zaschlou krev, která časem vybledla do oranžova. Krví nasáklé kameny. Pokaždé jsme scházeli schod po schodu, co nejrychleji to šlo. Dolů, dolů a usilovně jsme se snažili nedívat se dopředu do tmavé uličky. V chladném dlážděném přítmí na úpatí schodiště nám přesto tahali duchové za šaty, snažili se nás popadnout za vlasy a kamennou ozvěnou nám šeptali.

Můžeš mi pomoct?

Vidíš mě?

Nenechávej mě tady.

Vždycky jsem bratra pevně chytila za ruku a běželi jsme a běželi, bez dechu, dokud jsme nevyběhli ven. Dokud jsme nebyli na druhé straně.

Světlo.

Otevřené nebe.

Široká třída s jilmovou alejí, za ní přístaviště.

Zpomalili jsme, popadli dech a prošli přes Salamanca Place. Po trávě a pod stromy, přes ulici k dlouhému dřevěnému molu, kde jsme se zastavili a čekali, až připluje trajekt. Skoro jsme nemluvili. Jenom jsme čekali.

Snažili jsme se nemyslet na Kellyho schody, nepřivolávat ten pocit, když se vám mrtví v tom tmavém průchodu lepí na kůži.

Byl jeden muž

Spustil se déšť.

Měla jsem na sobě nepromokavý kabát, hlavu schovanou pod kapucí a ruce zastrčené do kapes. Byl mi moc velký, totiž ten kabát, ale déšť po jeho silném černém povrchu spolehlivě stékal. Můj bratr onemocněl a zůstal doma. V noci kašlal a teď se nejspíš válel na gauči, přikrytý dekou, koukal na televizi a čekal, až máma vstane. V tom starém domě v Battery Pointu bylo vážně chladno a nikde žádné topení.

Nechtělo se mi do školy. Napadlo mě, že bych se mohla vrátit domů a starat se o bratra, ale neudělala jsem to. Dál jsem stála v dešti a čekala na trajekt.

Muselo být hodně brzy ráno – na molu kromě mě nikdo jiný nestál. Při každém výdechu mi stoupala pára od pusy a všude kolem byla samá voda. Podívala jsem se dolů a sledovala kapky dopadající na klidnou černou hladinu řeky. Kapky dělaly na vodě dokonalé kruhy, které se zvětšovaly a zvětšovaly, až byly tak velké, že se mi celé nevešly do zorného pole. Čas, prostor a ty dešťové kapky obývaly jiné dimenze. Nejdřív se snášely k zemi tiše, ale potom déšť zesílil, rozpršelo se a kapek bylo najednou tolik, že jsem je nestíhala sledovat. Dočista rozbouřily a pobláznily vodní hladinu. Klid se rozplynul.

Déšť mi prudce bubnoval na pláštěnku a já si připadala jako ve stanu. Otočila jsem se tak, aby mi nepršelo do obličeje. Prohlížela jsem si vlastní nohy, úplně promočené tenisky. Zavřela jsem oči a naslouchala dešti, poslouchala, jak mi buší do kapuce. Představovala jsem si, že trajekt přijíždí, že se ke mně blíží, tlačí před sebou vodu, naráží na dřevěné molo. Až otevřu oči, trajekt bude tady a kapitán Peter vyběhne z kormidelny, aby omotal lano kolem dřevěného pacholete, a pak nám jednomu po druhém pomůže nastoupit na palubu.

Nastoupím na trajekt a uschnu. Zahřeju se.

Počítala jsem do dvaceti kapek na kapuci, pak ještě jednou do dvaceti a pak ještě. Nechávala jsem oči zavřené. Pro štěstí jsem napočítala ještě do čtyřiceti a potom jsem oči otevřela.

ČERVENÁ. Nic než červená. Červená ocelová zeď.

Loď, velká jako dům, až do nebe. A když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem muže, který se nahoře opíral o zábradlí.

Byl vysoký, oblečený celý v bílém a mával. Otočila jsem se, ale nikoho jsem za sebou neviděla. Stála jsem tam jenom já. Já, na malém molu proti té obří lodi. Kapuce pláštěnky mi zakrývala polovinu obličeje, takže mi bylo jasné, že muž nevidí moje oči ani vlasy. Zase mi zamával, jako by mě znal. Mával.

Někdo mě vidí.

Zamávala jsem mu nazpátek, s rukou ukrytou v rukávu pláštěnky. Oba jsme stáli v dešti, dělila nás černá voda a já vůbec nevím, proč jsem mávala, ale prostě jsem zamávala. Opětovala jsem pozornost.

Červená loď. Červená vlajka vlající ve větru. Muž oblečený v bílém.

Potom zahoukala lodní siréna a já málem vyskočila z kůže. Trajekt. Z šedi za mými zády se vynořili lidé, muži v oblecích, ostatní děti, které jezdívaly trajektem do školy, ale všechno bylo ve srovnání s tou červenou lodí nudné. Byli jako mlha, tihle lidé, splývali s šedivým deštěm a betonem.

Když jsem se znovu podívala na loď, muž byl pryč. Těžkými mraky se prodralo sluneční světlo a ozářilo červený bok lodi; jen takový maličký paprsek. Vteřinu neexistovalo nic než ta slova, bílá na červené: Nella Dan.

V duchu jsem si je opakovala znovu a znovu.

Nella Dan.

Nella Dan.

Nella Dan.

Srdce se mi při nich prudce rozbušilo.

MS NELLA DAN

PRVNÍ VÝPRAVA, SEZONA 1986/1987

15. září 1986

POLOHA: 46° 45’ jižní šířky, 147° 27’ východní délky

KAPITÁNOVA POZNÁMKA: Cílem této expedice je dokončit průzkum ostrova Heard a uskutečnit Antarctic Division BIOMASS Experiment – ADBEX III (pozorování krilu a dalšího zooplanktonu).

Udělali jsme slušný pokrok, přesto jsme celou noc pokračovali dál jižním směrem, abychom minimalizovali vliv nepříznivého počasí.

Probudím se – oči doširoka otevřené.

Voda naráží na levobok a divoce s námi zmítá. Pevně se držím kavalce, prsty zarývám do povlečení, ale přesto se skutálím z postele a zastavím se až o přepážku.

Zůstanu tam. Ležím nalepený na té tenké stěně s prošívanou dekou omotanou kolem kotníků.

Zvedni se, Nello. Nahoru.

Ležím bez hnutí. Čekám.

Zvedni se.

Poslechne.

Spadnu zpátky na postel a zhluboka se nadechnu. Dýchám, natahuju uši.

Voda znovu tvrdě narazí do lodi a silně ji nakloní. Zpevním střed, ale sleduji, jak zády po stěně pomalu kloužu ke stropu. Cítím, jak se Nella chvěje, zatíná ocelové zuby. Moje kosti vibrují spolu s ní. Snažím se uvolnit se, zůstat v klidu – nic se neděje –, ale všechno praská a skřípe, jako by se šrouby, které drží loď pohromadě, uvolňovaly. Jako by se rozpadaly.

Zvedni se, Nello. Nahoru.

Cítím, jak napíná síly.

S trhnutím se vrátíme do vodorovné polohy a moje deka odletí na druhou stranu kajuty. Uvažuju o tom, že bych slezl z postele a přinesl si ji, ale není zima. Není mi zima. Už ani nevím, jak dlouho plujeme v téhle bouři. Byl jsem někde jinde, mrtvý, ani se mi nic nezdálo.

Teď jsem tady, v kajutě na lodi.

Teď jsem tady, v Jižním ledovém oceánu.

Sáhnu pro hodinky, ale pod polštářem nejsou. Cítím, jak se Nella snaží zabrat, postavit se vodní mase přídí. Tělem mi probíhá její energie.

No tak, Nello – pluj rovně!

Dveře mojí kajuty se rozlétnou a dovnitř vtrhne světlo. S ním se připotácí silueta s rozpřaženýma rukama.

„Čau, Bo,“ povídá.

To je Soren.

„Kolik je hodin?“ zavolám na něj.

Neodpoví, ale teď už na něj vidím – obličej zmuchlaný, vlasy rozcuchané. Přejedu si rukou po vlastních vlasech a zjistím, že je mám vzadu celé naježené od toho, jak jsem klouzal po posteli.

Znovu se pod námi propadne podlaha, jak se loď prudce nakloní. Závěsy se při tom skoku rozhrnou a pustí do kajuty to podivné světlo. Z výšky svého kavalce shlížím na zeleň a modř. Dívám se okýnkem pod hladinu. Moje kajuta je pod vodou – studenou a hlubokou.

„Kriste,“ uleví si Soren a sklouzne na zem. Má na sobě bundu, jako by se chystal vyrazit ven, jako kdyby se chtěl jít projít nebo co. V ruce drží láhev.

„Na zdraví!“ zahlaholí, nakloní se a pořádně si přihne. Nella se prudce narovná a všechno je zase chvíli normální. Využiju návratu gravitace a svalím se z postele. Najdu kalhoty a svetr a rychle si je obleču.

Přes kajutu prolétne bota a trefí mě do nohy. Něco se kutálí po podlaze – něco tvrdého. Můj cestovní budík. Zvednu ho a zastrčím pod matraci. Ve skříni o sebe mlátí ramínka na šaty a loď se zase naklání. Opřu se o kavalec.

Soren se začne chechtat jako maniak. Myslím, že je opilý. Chci mu pomoct vstát, ale sotva se sám držím na nohou, je těžké cokoliv dělat. Pustím ho. Padnu na kolena, opřu se dlaněmi o zem a začnu se také chechtat. Vzdám to.

Vypotácíme se na chodbu. Svezeme se po přepážce a zůstaneme sedět na zemi pod fluorescenčním světlem. Soren na mě mrkne a podá mi láhev. Whisky. Canadian Club.

„Mám narozeniny,“ hlásí.

Podívám se na něj, zkoumám jeho tvář. Nepoznám, jestli si dělá legraci.

Table of Contents

Na ostrov

Penzion paní Wilsonové

Utíkej, utíkej – Kellyho schody

Byl jeden muž