Šajlok, to jsem já

Nový KUPEC BENÁTSKÝ

HOWARD JACOBSON

Přeložila Magdaléna Potočňáková

First published as SHYLOCK IS MY NAME

by Hogarth

Copyright © Howard Jacobson 2016

Translation © Magdaléna Potočňáková, 2016

ISBN 978-80-7252-643-7

Památce Wilbura Sanderse

Marně se sám sebe ptám, jak je možné, že jsme si spolu za ta dlouhá léta našeho přátelství, kdy jsme oba učili Shakespeara, nikdy pořádně nepopovídali o Kupci benátském. Teď už to udělat nemůžeme, což mě nesmírně mrzí.

PORCIE: Kdo z vás je ten kupec? A kdo je žid?

DÓŽE: Antonio, i ty, Šajloku, předstupte.

PORCIE: To vám říkají Šajlok?

ŠAJLOK: Šajlok, to jsem já.

Kupec benátský, IV/1, 171–174

1

Zas jeden takový únorový den, kdy se tady, na severu Anglie, člověku ani nechce žít, kdy prostor mezi nebem a zemí představuje pouhou škvíru světla pod jednotvárně šedou oblohou. Coby jeviště tragédie je ten prostor naprosto nevhodný, dokonce i na tomto místě, kde všude kolem spočívají mlčenliví nebožtíci. Na hřbitově prodlévají dva muži, oba ponoření do hlubokého rozjímání. Ani nevzhlédnou. Jo, v tomhle kraji musí člověk umět zatnout zuby a postavit se živlům, jinak se mu život stane fraškou.

Známky přesně takového zápasu se zračí ve tváři prvního z truchlících, muže středního věku a neurčitého vzezření, který občas kráčí s hlavou hrdě vztyčenou a jindy se krčí, jako by doufal, že tím unikne pozornosti. Neurotická ústa má neustále v pohybu: v jednu chvíli rty zkroucené v úšklebku, vzápětí poddajně pootevřené a zranitelné jako padající letní pláňata. Je to Šimon Strulovič — pracháč, vztekloun a přecitlivělý filantrop s periodickými návaly entuziasmu, který byl krom toho, že vlastní významnou sbírku anglického židovského umění dvacátého století a také pěknou řádku starých vydání Bible, obdařen vášní pro Shakespeara (jehož génia i sefardské vzezření dobrodruha si kdysi vysvětloval tím, že původní jméno dramatikových předků bylo Shapiro, jenže teď už si tím není tak jist), čestnými doktoráty z univerzit v Londýně, Manchesteru a Tel Avivu (tím posledně jmenovaným si rovněž není úplně jist) a dcerou, jež míří na scestí. Je tady, aby obhlédl náhrobní kámen, který tu nedávno, po dvanácti měsících předepsaného smutku, vztyčili nad místem posledního spočinutí jeho matky. Netruchlil celou tu dobu svědomitě — měl příliš napilno s nakupováním a výpůjčkami uměleckých děl, měl plné ruce práce se svými nadacemi a dotacemi neboli „dobrodějstvím“, jak tomu se směsicí pýchy a obav říkávala matka (nechtěla, aby se tím rozdáváním peněz přivedl do hrobu), měl příliš napilno kvůli rovnání účtů v hlavě a taky plné ruce práce s dcerou — ale má v úmyslu to napravit. Nikdy není pozdě na to, aby se stal lepším synem.

Nebo lepším otcem. Že by se ve skutečnosti chystal oplakávat svou dceru? Tyhle záležitosti se dědí. I jeho přece otec nakrátko oplakal. „Pro mě seš mrtvej!“ A kvůli čemu? Kvůli vyznání jeho nevěsty. A přitom ani otec nebyl zrovna výlupek zbožnosti.

„Bylo by lepší, kdybys mi tu ležela u nohou mrtvá…“

Opravdu by to bylo lepší?

My se toho umírání snad nikdy nenabažíme, letí mu hlavou, jak se tak šourá mezi neoznačenými hroby. „My“ — idea sounáležitosti, k níž se občas hlásí, jindy ne. Sotva někam dorazíme s úlevným vědomím, že jsme vyvázli, veškerý majetek v uzlíčku přes rameno, už se rozhlížíme, kam bychom pohřbili své proradné potomky.

Možná tohle místo působí tak bezútěšně proto, že pohřbívání vždycky předchází hněv a zloba. Za studentských let, když slovo „my“ ještě nepatřilo do jeho slovníku, sepsal esej o obraze Stanleyho Spencera Zmrtvýchvstání v Cookhamu, v němž obdivoval, jaký čilý ruch panuje mezi Spencerovými hroby a jak všichni nebožtíci kamsi spěchají, aby nezmeškali, co bude dál. Nicméně tohle není venkovský hřbitůvek kdesi v Berkshiru, tohle je pohřebiště těch, které nikdo nespasí, v Gatley na jižním okraji Velkého Manchesteru, kde dál nebude už nic. Tady všechno končí.

Na zemi se drží poprašek sněhu, ale v místech, kde se usadil na žulových náhrobcích, se postupně zbarvuje do špinavé černi. Udrží se tam až do počátku léta, pokud léto vůbec přijde.

Druhý člověk, který tu už dávno před příchodem Struloviče láskyplně rozmlouval s obyvatelkou hrobu, jehož kámen je úplně ošoupaný, je Šajlok, další žid — taky vztekloun a bouřlivák, avšak jeho vztek je spíš žlučovité než rtuťovité povahy a rozbouřenost v něm utichá, jakmile se může těšit ze společnosti své ženy Ley, pohřbené hluboko pod sněhem. V hloubi duše není tak rozpolcený jako Strulovič, ale snad právě proto je v něm víc rozporuplnosti. Stěží se najdou dva lidé, kteří na něj nahlížejí stejně. Dokonce i ti, kdo jím zcela nepokrytě pohrdají, jím pohrdají s různým stupněm nepokrytosti. Ani zdaleka není tak ve vatě jako Strulovič, nesbírá ani umění ani starožitné bible, a činí mu problémy prokazovat dobročinnost lidem, kteří se nechovají dobročinně k němu, což by mnozí označili jako určitou vadu na kráse dobročinnosti. A pokud jde o jeho dceru, radši nemluvit.

Netruchlí pouze příležitostně jako Strulovič. Nedokáže odejít a myslet na něco jiného. Nedokáže totiž zapomínat ani odpouštět — jinak tomu nikdy nebylo ani nebude.

Strulovič se na chvíli vytrhl z rozjímání a vnímá Šajlokovu přítomnost dřív, než dotyčného spatří — jako by ho do zátylku trefila sněhová koule, jako by se tady, na hřbitově, někdo dopustil té neslýchané neuctivosti a rozpoutal koulovačku.

Slova „má nejdražší Leo“ padají jako požehnání do chladného hrobu a doléhají až ke Strulovičovým uším. Tady se nositelek toho jména najde dozajista spousta. I Strulovičova matka byla Lea. Jenže ke jménu téhle Ley se váže nehynoucí lítost, kterou Strulovič, adept manželského strádání a otcovského hněvu, důvěrně zná. Je to Lea, jež koupila Šajlokovi zásnubní prsten, Lea, matka Jessiky, která ten prsten ukradla, aby si mohla pořídit opičku. Jessika, vzor proradnosti. Šajlok by se s tím prstenem jakživ nerozloučil. Ani za prales plný opic.

Strulovič jakbysmet.

Takže to „my“ i pro něj přece jen něco znamená. Víra, kterou Jessika pošlapala, je taky jeho vírou.

Tohle poznávací znamení úplně stačí. V tomhle je neústupný. Dá rozum, že Šajlok je tady, mezi nebožtíky. Vždycky tu byl.

Jednou, když mu bylo asi tak jedenáct, měl předčasně vyrašený knírek a vynikal drzostí jak sto opic, nakupoval s matkou v obchoďáku a ona najednou spatřila Hitlera, jak si prohlíží vodu po holení.

„Rychle, Šimone!“ nařizovala mu. „Běž honem pro strážníka! Já tu zůstanu, aby neutekl.“

Žádný policista však hlášení, že v obchodě nakupuje Hitler, nehodlal uvěřit, a tak se zloduchovi nakonec podařilo ostřížímu zraku Strulovičovy matky uniknout.

Ani sám chlapec nevěřil, že by do obchodu skutečně zavítal Hitler. Doma to líčil jako dobrý vtip.

„Matce se posmívat nebudeš,“ okřikl ho otec. „Když říká, že viděla Hitlera, tak prostě viděla Hitlera. Tetička Annie potkala loni na Stockportském trhu Stalina, a když jsem já byl v tvém věku, viděl jsem Mojžíše, jak vesluje na jezírku v Heatonském parku.“

„To přece nejde,“ opáčil Strulovič. „Před Mojžíšem by se voda rozestoupila.“

Za onen bystrý postřeh byl poslán do svého pokoje.

„Ledaže by to byl Noe!“ zakřičel ještě ze schodů.

„A za tohle,“ dodal otec, „zůstaneš bez večeře.“

Později mu matka propašovala do pokoje sendvič, jako by to učinila Rebeka pro Jákoba.

Jako starší má Strulovič pro židovskou obrazotvornost větší porozumění — chápe, proč překračuje časové i zeměpisné hranice, proč jí minulost nedá spát a proč jeho matka zřejmě opravdu zahlédla Hitlera. Není kdovíjakým znalcem Talmudu, ale občas si přečte pár stránek v malé výběrové antologii vydané soukromým nákladem. Na Talmudu se mu líbí, že umožňuje takovému nekompromisnímu rebelantovi, jako je on, aby se utkal tváří v tvář s jinými nekompromisními rebelanty, kteří už jsou dávno pod drnem.

Co že si to myslíš, Rabi bar Nachmani? Jdi se s tím vycpat!

Tak existuje posmrtný život, nebo ne? Co ty na to, Rabi?

Strulovič má dojem, že Raba bar Nachmani odhazuje rubáš a odpovídá mu vztyčeným prostředníčkem.

Minulost se stala přítomností a dálka je na dosah.

Jen hlupák by si troufl Šajloka popudit otázkou, jak je možné, že Lea leží tady, mezi nebožtíky v Gatley. Pohřební rituály — co, kde a kdy — pro něj nemají pražádný význam. Je pod zemí, a to stačí. Zaživa cítil její přítomnost všude kolem sebe. A smrt na tom nic nezmění — v tom už se dávno utvrdil. Spolu s planetou se bude dál otáčet. Věčně přítomná mu bude nablízku, kamkoli ho nohy ponesou.

Strulovič ho pozoruje, sám nespatřen, ostražitě a dychtivě, napjatý jako struna naladěná na stejnou notu, jako menší nástroj vyladěný podle většího. Bude tu postávat třeba celý den, jestli to bude nutné. Ze Šajlokova chování — jak naklání hlavu, jak přikyvuje a rozhlíží se, ale nikdy se nedívá na něco, nýbrž hledí úkosem jako had — je schopen vydedukovat, že se natolik pohroužil do rozhovoru s Leou, že vůbec nevnímá okolní svět a už mu to vůbec nepůsobí bolest. Jde o příjemnou, zato ráznou, ba dokonce věcnou výměnu názorů. Šajlok nejen mluví, ale i naslouchá a přemýšlí nad tím, co pronáší ona, ačkoli to musel slyšet už mockrát. V pravici drží brožuru srolovanou jako právní dokument nebo ruličku bankovek a tu a tam ji prudce otevře, jako by z ní chtěl vytrhnout stránku, a potichu jí předčítá s levačkou před ústy jako člověk, jenž se ostýchá zasmát na veřejnosti. Pokud před lidmi opravdu skrývá smích, dumá Strulovič, je to smích, který musel urazit dlouhou cestu — smích z hloubi mozku. Připomíná mu to citát z Kafky (o jednoho nešťastníka na tomhle bitevním poli víc, co na tom sejde?): smích, jaký lze vydávat bez plic. Možná přesně jako ten Kafkův. Nebo i ten můj? — ptá se v duchu Strulovič. Smích, který vychází z větší hloubky než z plic? Pokud jde o tyhle vtipy, pokud to tedy vtipy skutečně jsou, jsou přísně soukromé povahy. Nejspíš i trochu neslušné.

Ten je tady jako doma, uvažuje pozorovatel, na rozdíl ode mě. Jako ryba ve vodě, v manželství i mezi náhrobky.

Struloviče drásá, že v porovnání se Šajlokem zažívá úplně něco jiného. Vždyť už jeho manželský profil je sám o sobě ubohý. S první manželkou si udělali ze života menší peklo. Bylo to snad tím, že si vzal křesťanku? („Gai in drerd!“ Vlastní otec ho zatratil, když se dozvěděl, s kým se mu syn žení. „Táhni do pekel!“ A ne jen tak ledajakých — do těch nejhoroucnějších, tam, kam patří všichni ti, kdo sňatkem zradí víru. A večer před svatbou mu namluvil do telefonního záznamníku ještě jednoznačnější zprávu: „Pro mě seš mrtvej.“) Jeho další manželství, tentokrát s dcerou Abrahámovou, díky němuž otec zrušil své prokletí a nazýval ho do telefonu Lazarem, vzalo náhlý a ochromující konec — naprostá citová paralýza, jako když člověk čeká na zprávu, kterou nechce slyšet —, když jeho ženu v den dceřiných čtrnáctých narozenin ranila mrtvice a připravila ji o většinu řeči i paměti, což způsobilo, že své srdce uzavřel manželským citům.

Manželství! Buď člověk přijde o otce, nebo o manželku.

Sebelítost Strulovičovi vůbec není cizí. Lea je pro Šajloka víc živá než pro mě chudák Kay, pomyslí si a poprvé toho dne je mu najednou zima.

Zatímco sleduje Šajloka, uvědomí si, jak má na krku i na zádech ztuhlé svaly. To mu připomene postavu z komiksu, který kdysi míval rád: boxera nebo možná zápasníka, co měl vždycky kolem sebe nakreslené vlnovky znázorňující silové pole. Jakpak by asi nakreslili mě, přemítá. Jak by asi naznačili, co právě teď cítím?

„Jen si to představ,“ vybízí Šajlok Leu.

„Co si mám představit, miláčku?“

„Šajlok předmětem závisti.“

Jak ta se umí krásně smát.

Šajlok má na sobě dlouhý černý kabát, jehož lem se úzkostlivě snaží nesmáčet ve sněhu, a sedí v mírném předklonu — opatrně, aby si nepomačkal kabát — na skládací stoličce, jakou si milovníci opery z okolí Londýna berou na Glyndebournský festival. Strulovič si však není jist, o čem vypovídá Šajlokův klobouk. Kdyby se ho zeptal, dostalo by se mu odpovědi, že ho nosí proto, aby mu nebylo zima na hlavu. Jenže klobouk typu fedora přece nosí výlučně ten, kdo si na svém zevnějšku zakládá. Je to klobouk šviháka, zosobněná nonšalance, hravá i výhrůžná zároveň, zde ale zcela v rozporu s výrazem tváře, v níž se nezračí sebemenší stopa veselí ani pouhopouhé vzpomínky na něj.

Strulovičův oděv je střídmější: krátký plášť mu splývá jako kněžská rocheta, límec sněhobílé košile je upnutý ke krku bez vázanky v módním stylu quattrocento. Šajlok, z něhož vyzařuje chladná zdrženlivost, působí zemitěji a budí dojem bankéře nebo právníka. Dost možná by mohl být i Kmotrem.

Strulovič má hřejivý pocit z toho, že přišel vzdát úctu ostatkům matky, a napadá ho, že onu konverzaci nad hrobem, jíž se právě stal svědkem, dostal nádavkem. Tak takhle jsou tedy odměňováni dobří synové? V tom případě se měl snažit už dávno. Ledaže by za tím bylo něco jiného. Co když vidíme jenom to, co jsme připraveni vidět? V tom případě nemá cenu něco vyhlížet, musíme se jen otevřít tomu, co přijde. Chvíli se baví myšlenkou, že Shakespeare, jehož předkové se možná — jeden nikdy neví — původně jmenovali Shapirovi, také nechal Šajloka k sobě přijít. Jak tak jde z divadla domů, tu a tam spatří ducha, udělá si pár poznámek a pak se zčistajasna dlouze zadívá a zahlédne, jak Antonio plive na to opovrženíhodné stvoření, na žida.

„Co to vidím! Snad to není žid! Jsi to ty, bratránku?“ ptá se Shakespeare.

Jsme totiž v alžbětinské Anglii, která je judenfrei. Proto to překvapení.

„Pšššt,“ krotí ho ten žid.

„Šajlok!“ zvolá Shakespeare neopatrně. „Jestli tohle není můj bratránek Šajlok, tak já jsem křesťan!“

Shapiro, Shakespeare, Šajlok. Rodinná sešlost.

Struloviče zamrzí, že k nim nepatří. Jaká škoda, že jeho jméno nezačíná na Š.

Přesto nezapomíná, že v životě rozhoduje hlavně vnímavost a že ti, kdo se moc snaží, sledují špatnou stopu. Ví o malebném židovském hřbitůvku na benátském Lidu — kdysi opuštěném, ale nedávno znovu opraveném v duchu obnovy, která nyní vládne Evropě — melancholické stinné místo chráněné hradbou cypřišů, jež pouze tu a tam protínají ostré sluneční paprsky. Jeden jeho známý, zanícený napravovatel křivd, tam nesčetněkrát mířil s jistotou, že nelze-li Šajloka potkat mezi turisty se zmrzlinou v benátském ghettu, najde ho určitě zde, jak zlomený a zahořklý bloudí mezi pobořenými náhrobky a mumlá modlitby za hrstku svých drahých zesnulých. Marně. Německý básník Heine — muž, který se stavěl ke slovu „my“ stejně odmítavě jako Strulovič, aby ho nazítří se stejnou mírou nadšení opěvoval — se vydal na stejně sentimentální „pouť za snem“, a stejně bezúspěšně.

Leč honba za Šajlokem nebere konce — tolik toho stále zbývá vyřešit a odčinit. První manželka Šimona Struloviče, židy posedlá křesťanka jménem Ofélie-Jane, si ho jednou při večeři u kanálu Grande všimla, jak klopýtavě schází schody na Rialtu s falešnou kabelkou od Louise Vuittona nacpanou falešnými hodinkami Dunhill. Byli na svatební cestě a ona se chtěla nějak po židovsku zalíbit svému novomanžílkovi. (Neprozradil jí, že otec ho vpředvečer svatby verbálně pohřbil. S tím by se jí nikdy svěřit nedokázal.) „Podívej, Šimi!“ vykřikla a zatahala ho za rukáv. Takové gesto ho popuzovalo, protože byl na své oblečení háklivý. Možná právě proto mu to trvalo celou věčnost, než se tím směrem pootočil, takže už neviděl nic.

V naději na druhé setkání ho tam pak vodila po všechny zbývající večery jejich líbánek. „Oj gevalto, už zase Rialto,“ neubránil se nakonec povzdechu. Zakryla si tvář. Přišlo jí to od něj nevděčné a taky zlehčující. Po pěti dnech manželství už nemohla jeho hovorové jidiš vystát. Ubíralo jim oběma na vytouženém majestátu. Benátky byly její nápad. Aby znovu navázal spojení. Stejně tak dobře mohla navrhnout Córdobu. Vzala si ho, aby se přiblížila tragickému osudu Hebrejců, strádání vznešené rasy hovořící jazykem ladino, a on se vzmůže jedině na to, aby ji tím svým oj gevalto vyexpedoval do nějakého páchnoucího baltsko-slovanského štetlu plného buranů s ksichty jako brambora, co umějí akorát krčit rameny.

Málem ji z toho klepla pepka. „Neříkej mi, že jsem si vzala nějakýho ušmudlanýho darmošlapa,“ dožadovala se cestou do hotelu. Cítil, jak se po jeho boku chvěje jako pětistěžňová plachetnice.

„Řekni, že nejseš jen lacinej vtipálek.“

Došli na Campo Santa Maria Formosa — tam se zastavil a přitáhl si ji k sobě. Býval by jí mohl říct, že ten kostel byl založen roku 1492, téhož roku, kdy byli židé vyhnáni ze Španělska. Polib mě, miláčku, ať mi to vynahradíš, to jí mohl říct. Polib mě, ať vidím, že tě to mrzí. A ona by to byla udělala a přitom by ho v duchu viděla, jak s hlavou hrdě vztyčenou opouští se svou družinou Toledo, odmítá zapřít svou víru a naposledy se modlí u synagogy Ibn Šošan. Ano, byla by ráda otiskla rtěnkou hubičku na krásné utrápené čelo svého urozeného manžela s černým plnovousem. „Jeď, můj pane, buď statečný a Bůh Abrahámův a Mojžíšův nechť tě provází. Já se za tebou vydám s dětmi, až přijde správný čas.“ Jenže on nic takového nepronesl a žádnou podobnou příležitost jí neposkytl. Místo toho dál neomaleně předstíral tupce a dýchal jí do rozdychtěné tvářičky slanečky, knedlíky a boršč, fatalismus vesnic, kam nikdy nezavítalo světlo poznání, pokroucené pověry šmendriků Mojše a Mendela. „Chajim Jankel, prodavač pentlí,“ začal vyprávět s vědomím, že tohle jméno ji vůbec nepotěší, „si stěžuje nákupčímu v Harrods, že od něj nikdy žádné pentle neberou. ‚Dobrá, dobrá,‘ povídá nákupčí, ‚pošli mi pentli tak dlouhou, aby ti dosáhla od špičky nosu ke špičce penisu.‘ O týden později dorazí do přejímky zboží v Harrods tisíc krabic pentlí. ‚Co to tady na mě sakra zkoušíš?‘ řve na Chajima Jankela do telefonu nákupčí. ‚Řekl jsem pentli dlouhou od špičky nosu ke špičce penisu, a ty mi toho posíláš snad tisíc mil.‘ ‚Ale já mám špičku penisu v Polsku,‘ opáčil Chajim Jankel.“

Zírala na něj s nevěřící hrůzou v očích. Byla menší než on, subtilní, výjimečná svou skoro chlapeckou postavou. V té drobounké tváři vyzařoval z jejího pohledu strach zmateného, zraněného zvířete. Každý, kdo by se do nich zahleděl, napadlo Struloviče, by musel usoudit, že jsem jí právě zpravil o smrti někoho blízkého.

„Podívej,“ pronesl konečně smířlivě, „fakt se nemusíš bát, nejsem jen lacinej vtipálek.“

„Už dost,“ žadonila.

„Dost bylo Polska?“

„Už ani slovo o Polsku!“

„Já tam mám kořeny, Ofélie…“

„Ty máš kořeny v Manchesteru. To taky není žádná výhra.“

„Jenže ten vtip by zdaleka tak nevyzněl, kdybych přesunul pointu do Manchesteru.“

„Ten vtip je beztak blbej. Jako všechny tvoje vtipy.“

„A co ten, jak doktor povídá Mojše Greenbergovi, aby přestal masturbovat?“

Náměstí Campo Santa Maria Formosa muselo být svědkem mnoha vzdechů, ale jen pár bylo tak žalostných jako ten, který se vydral z hrdla Ofélie-Jane. „Na kolenou tě prosím,“ vysoukala ze sebe téměř zhroucená, „zapřísahám tě — už žádné vtipy o tamtom.“

Otřepala se nad tím slovem, jako by jí dělal nemístné návrhy odporně páchnoucí cizinec.

„Mé kousky jsou světu fuk,“ zacitoval. Nic lepšího ho nenapadlo.

„Tak už je načase, aby sis s tím přestal pohrávat.“

Ukázal jí ruce.

„Obrazně řečeno, Šimone!“

Měla chuť se rozplakat.

I jemu bylo do breku.

Pohaněla ho. On, a pohrávat si? Copak za celou tu dobu nepoznala, že v sobě nemá ani špetičku hravosti?

A prý o tamtom… jak může něco takového vypustit z úst!

A ke všemu ještě o líbánkách!

Žádné tamto, nýbrž dějiště nesčetných strastí a předmět nesčetných veselých historek, na kterých ve skutečnosti nic veselého není. Citoval jí Beaumarchaise: „Pohotově se směji všemu, protože se bojím, abych nad tím nemusel plakat.“

„Ty, a plakat? Kdy to bylo naposledy?“

„Teď pláču. Židi vtipkují, Ofélie-Jane, když jim není dvakrát do smíchu.“

„Tak to by ze mě byla dobrá židovka,“ odsekla mu, „protože mně teda taky není.“

Když matky spatří, co provedli jejich ubohým chlapečkům, srazí se jim mléko v prsou. Tohle se mladý Strulovič dozvěděl na zahradní slavnosti u prapraprasynovce kardinála Newmana v Oxfordu, když se snažil kličkovat mezi nástrahami světových náboženství. Sdělila mu to psychiatrička Eugenia Carloffová, specializující se na obřízkové trauma v rodině.

„Všem matkám?“ užasl.

Dostatečnému množství matek vašeho vyznání, odpověděla mu, aby se tím vysvětlilo, proč pak své syny tolik rozmazlují. Mají potřebu odčinit dvojí vinu. Prolitou krev i zadržování mléka.

„Zadržování mléka? To snad ne!“

Strulovič nikdy nezapochyboval o tom, že ho matka kojila. Někdy míval pocit, že je kojen dosud.

„Všichni muži vašeho vyznání mají dojem, že vydatně sáli,“ vysvětlila mu Eugenia Carloffová.

„A vy mi tvrdíte, že já jsem nesál?“

Prohlédla si ho od hlavy k patě. „To nedokážu s určitostí říct, ale hádala bych, že ne — ne, vy jste kojen nebyl.“

„Vypadám snad jako podvyživený?“

„Ani náhodou.“

„Tak jako deprivovaný?“

„Ne deprivovaný, ale zavrhovaný.“

„Jenže to má na svědomí můj otec.“

„Vidíte,“ přitakala spiklenecky Eugenia Carloffová, „čeho všeho jsou tihle vrahouni zvaní otcové schopni. Napřed své synky zmrzačí a pak je týrají.“

Na tom něco bude, pomyslel si Strulovič. Na druhou stranu, otec ho taky krmil zábavnými historkami a sprostými vtipy. A někdy mu i roztržitě pocuchal vlasy, když se spolu procházeli venku. Zmínil se o tom Eugenii Carloffové, nicméně psychiatrička zavrtěla hlavou. Kdepak, ti milovat neumějí. Ne doopravdy. Zůstávají vyloučeni z věčné hry zrození, viny a vynahrazování, kterou iniciovali, jsou navždy odstaveni na vedlejší kolej a soptí hněvem, pokoušejí se to odčinit drsnými projevy citů a veselými historkami. Je to takové hořké pouto.

„Něco, co spojuje otce se synem?“

„Něco, co spojuje muže vaší víry: penis a vtipkování.“

Já v sobě žádnou víru nemám, chtěl namítnout Eugenii Carloffové. Já teprve chci něčemu uvěřit. Místo toho ji pozval na rande.

Bláznivě se rozesmála. „Copak si myslíte, že bych se do toho všeho nechala zatáhnout?“ bránila se. „Nejsem na hlavu padlá.“

Chudák Ofélie-Jane, ta musela být na hlavu padlá těch pár let, co byli spolu, protože se snažila ze všech sil, aby jim to klapalo. Ale nakonec na ten úkol nestačila. V hloubi srdce s ní souhlasil. Šel lidem na nervy, někteří se ho dokonce báli. Spískala to jeho sžíravá uštěpačnost. Ta pohřebně laděná ironie. Patřil k nim, nebo ne? Byl, nebo nebyl vtipálkem? Jeho ubíjející nerozhodností trpěli všichni, kdo ho znali — a Ofélie-Jane ze všech nejvíc.

„Víš, prostě by stačilo, kdybys mě miloval,“ sdělila mu posmutněle ten den, kdy se dohodli na rozvodu. „Byla bych udělala cokoli, abys byl šťastný. Mohl sis jednoduše užívat společného života.“

Naposledy ji objal a zamumlal, že ho to mrzí. „My už jsme prostě takoví,“ dodal.

„My!“

A s tím slovem ho nadobro opustila.

Jakous takous útěchu mu mohlo poskytnout jedině to, že byli téměř ještě děti, když se brali, a byli ještě skoro děti, i když se rozcházeli.

Mohli spolu zúčtovat, a ještě jim zbývala spousta času začít znovu. Potomky — příčinu vší lidské nespokojeno-

sti — spolu naštěstí neměli.

Rozvod sám byl však pro oba hořkou pilulkou. Nakonec si to nedokázala odpustit: ačkoli byla přesvědčena, že židy vždycky očerňovali neprávem, když dostala k podpisu rozsudek, sama souvěrce svého manžela ocejchovala obvyklým způsobem. „Tak už jsi spokojen, když jsi dostal svou libru masa?“ zeptala se ho do telefonu.

Její nařčení ho hluboce ranilo. Přestože tehdy ještě nebyl pracháč ve vatě, byl to on, kdo přinesl do manželství peníze. A to, co neutratil za ni, šlo už tehdy zamlada na investice, které požehnala ona a které už navždy ponesou její jméno. Byl přesvědčen, že se s ní vypořádal víc než velkoryse, a věděl, že si to v hloubi srdce myslí i ona. Jenže pořád tu bylo to dávné stigma. Nebylo zbytí. A tak to stigma ulpělo i na ní.

Jako by ho v tom okamžení do ruky kousla zmije. Ne hněvem, ale hrůzou upustil sluchátko na zem.

Druhý den jí napsal, že od této chvíle už spolu budou komunikovat výhradně prostřednictvím svých právníků.

Ale i poté, co se znovu oženil, mu po ní v srdci zůstal zaražený osten. Navzdory té narážce na libru masa? To mu leželo v hlavě. Navzdory, nebo kvůli ní?

Tvrdí se, že když člověk pozoruje konvici, nezačne v ní voda vařit, ale Šajlok pod Strulovičovým pohledem viditelně nadskakuje. Neruší ho žádný zvuk, nýbrž úzkost, neklid, neurotický nepokoj. V tomto případě Strulovičův. S vědomím jeho upřeného pohledu si Šajlok na své glyndebournské stoličce trhavě poposedne a zastříhá ušima. Jako by zosobňoval egyptské kočičí božstvo.

„Co jen s námi bude?“ ptal se Ley.

„S námi?“

„S naším lidem. Není nám pomoci.“

„Každému se dá pomoct. Měj s ním soucit.“

„Neměl bych to chápat jako soucit. Měla by se v tom projevovat oddanost.“

„Tak prokazuj oddanost.“

„Snažím se, ale zkoušejí moji trpělivost.“

„Miláčku, ty přece žádnou trpělivost nemáš.“

„Jenže oni taky ne. Hlavně sami se sebou. Věnují víc času těm, kdo je nenávidí.“

„Mlč,“ nabádá ho.

Nejsmutnější na tom je, že už ho nemůže pohladit po hlavě a rozehnat mu vrásky.

Když byla těhotná, vždycky Šajloka zavolala a chtěla, aby jí položil ruku na břicho. Aby cítil, jak maličké kope. Líbilo se mu pomyšlení, že se ten človíček užuž nemůže dočkat, až se k nim přidá.

Jessika, mé dítě.

Teď ho na svou přítomnost upozorňovala Lea. Takovými sotva postřehnutelnými šťouchanečky, jako by v zemi pod ním hrabalo nějaké zvíře. Máš pravdu, krtečku, pomyslel si. Vytušil, k čemu ho chce manželka pošťouchnout. Jeden z jeho povahových rysů, který od počátku nesnášela, byla určitá krutost v jednání se zbytkem světa. Utahoval si z druhých, mátl je, nechával je čekat. Nutil je, aby se ho doprošovali. A se Strulovičem teď dělal to samé, když se nadále tvářil, že o něm neví, když zkoušel jeho trpělivost. Proto ho popichovala, aby mu připomněla, že tu má něco na práci.

Teprve když se Šajlok otočil, všiml si jeho pozorovatel, že má na bradě i na tvářích příšerné strniště — ani ne tak vousy jako spíš ostny vyrůstající z těla. Ve tváři se zračila tvrdost, leč přítomnost manželky mu prozářila rysy světlem a v krutých vráskách kolem očí, které vzápětí upřel na Struloviče, se udržel náznak reptavého pobavení. „Vida!“ utrousil a zavřel brožuru, z níž předtím četl, sroloval ji a poněkud váhavě zastrčil do náprsní kapsy kabátu. „Tady ho máme.“

Table of Contents

1