Děvče na ocet

Nové ZKROCENÍ ZLÉ ŽENY

ANNE TYLEROVÁ

Přeložila Zuzana Mayerová

First published as VINEGAR GIRL

by Hogarth

Copyright © Anne Tyler 2016

Translation © Zuzana Mayerová, 2016

ISBN 978-80-7252-638-3

Kapitola první

Kate Battistová byla právě na zahradě, když zaslechla z kuchyně zvonění telefonu. Narovnala se a poslouchala. Věděla, že sestra je doma, ačkoli možná ještě spí. Po druhém zazvonění však následovala ještě dvě další, a když se konečně ozval sestřin hlas, byl to jen nahraný vzkaz na záznamníku. „Nazdárek! To jsme my? Nejspíš nejsme doma, takže nám můžete nechat…“

Tou dobou už mířila k zadním schodům. „Sakra!“ zamračila se, pohybem hlavy setřásla vlasy z ramen, otřela si dlaně o džíny a prudce otevřela síťové dveře. „Kate,“ uslyšela otcův hlas, „zvedni to!“

Zvedla sluchátko. „Co se děje?“

„Zapomněl jsem si oběd.“

Podívala se na kuchyňskou linku vedle ledničky. Opravdu tu ležela krabička s otcovým obědem, přesně na místě, kde mu ji včera večer nechala připravenou. Vždycky ji dávala do průhledného mikrotenového sáčku, do jakých se balí zboží v supermarketu, takže bylo zřetelně vidět, co v něm je: plastová krabička a jablko. „Ach jo,“ povzdechla si.

„Mohla bys mi ho přivézt?“

„Teď hned?“

„No ovšem.“

„Panebože, tati. Nejsem donášková služba.“

„Co máš tak důležitého na práci?“

„Je neděle! Zrovna jsem plela záhon s čemeřicí.“

„No tak, Kate, nebuď taková. Skoč do auta a zajeď sem. A děkuju.“

„Uff,“ ulevila si, praštila sluchátkem a sebrala sáček z linky.

Na tom rozhovoru bylo hned několik podivných věcí. Především fakt, že se vůbec odehrál, protože otec hrozně nerad telefonoval. Popravdě řečeno neměl v laboratoři vůbec zavedenou pevnou linku, tudíž musel volat z mobilu. Což bylo taky velmi neobvyklé, neboť mobilní telefon si pořídil jen proto, že ho k tomu jeho dcery donutily. V počátečním okouzlení si do něj nainstaloval všelijaké užitečné aplikace – většinou vědecké kalkulačky –, ale brzy se mobilu nabažil a teď ho důsledně bojkotoval.

Další nezvyklou okolností bylo, že oběd si doma zapomínal zhruba dvakrát týdně, ovšem nikdy ho to ani v nejmenším nevyvedlo z míry. Prostě ten den neobědval. Když přišla Kate odpoledne z práce, našla krabičku ležet na lince, a stejně ho pak musela večer třikrát nebo čtyřikrát volat ke stolu. Vždycky měl na práci něco zajímavějšího – třeba si číst nějaký odborný časopis nebo se probírat pracovními poznámkami. Kdyby žil sám, nejspíš by umřel hlady.

Nehledě na to, že pokud přece jen dostal na něco chuť, mohl si to snadno jít koupit. Laboratoř, kde pracoval, sídlila jen kousek od Univerzity Johnse Hopkinse a obchody s potravinami a stánky s občerstvením se tu nabízely na každém rohu.

Navíc ještě ani nebylo poledne.

Venku však svítilo sluníčko – první trochu slušné počasí po dlouhé, protivné, studené zimě – a pofukoval docela svěží větřík, a tak jí vlastně nevadilo, že má důvod se projít. Nepojede autem; půjde pěšky. Jen ať si počká. (Otec nikdy nejezdil autem, tedy pokud nepotřeboval odvézt do laboratoře nějaké zařízení. Patřil ke skalním zastáncům zdravého způsobu života.)

Vyšla z domu a schválně za sebou bouchla dveřmi, protože ji zlobilo, že Bunny tak dlouho vyspává. Trávník před domem byl plný větviček a vypadal zanedbaně, a Kate si v duchu umínila, že až dopleje čemeřici, dá to tady trochu do pořádku.

Pohupovala v ruce sáčkem s obědem, prošla kolem domu Mintzových a Gordonových – bydleli ve stejných cihlových vilkách v koloniálním slohu jako Battistovi, i když o něco líp udržovaných – a zahnula za roh. Paní Gordonová klečela mezi rododendrony a rozhrnovala pod nimi mulč. „Nazdárek, Kate!“ zavolala.

„Zdravím.“

„Zdá se, že se přece jen dočkáme jara!“

„Kéž by.“

Kráčela dál, ani nezpomalila, cípy semišové bundy za ní vlály. Kousek před ní se loudaly dvě dívky – pravděpodobně univerzitní studentky. „Bylo jasný, že mě chce pozvat,“ svěřovala se jedna druhé, „protože si v jednom kuse tak odkašlával, chápeš? Jenom se pořád nedokázal vymáčknout.“

„Miluju nesmělý kluky,“ řekla druhá.

Kate je rychle předešla.

Na dalším rohu zabočila vlevo, směrem k obytným domům střídajícím se s kavárničkami a budovami rozdělenými na kanceláře, a po chvíli došla k další cihlové koloniální vilce. Měla sice menší zahrádku než dům Battistových, zato honosnější vchod. Vedle vstupních dveří se na šesti či osmi tabulkách skvěly názvy všelijakých alternativních společností a obskurních časopisů, ale tabulka se jménem Louise Battisty mezi nimi chyběla. Během let se mnohokrát stěhoval na nové působiště, až skončil v tomhle zastrčeném přívěsku univerzity, zcela mimo komplex lékařské fakulty, a zřejmě usoudil, že už mu nestojí za to harcovat se jinam.

Jednu stěnu ve vstupní chodbě zabírala řada poštovních schránek a na chatrné lavici pod nimi se kupily hromady reklamních letáků a jídelních lístků místních kaváren a restaurací. Kate minula několik kanceláří, ale jen u Křesťanů a Buddhy měli otevřené dveře. Stály tam tři ženy a u stolu seděla čtvrtá a utírala si kapesníkem oči. (Nikdo to nemá lehké.) Došla ke dveřím na konci chodby a sestoupila po dřevěném schodišti do suterénu. Dole namačkala číselný kód: 1957 – rok, kdy Ernest Witebsky definoval čtyři základní parametry pro určení autoimunitních onemocnění.

Vešla do místnůstky, kde stál jen nízký stolek a dvě kovové skládací židle. Na stolku ležel hnědý papírový sáček; zřejmě taky čísi oběd. Položila plastovou krabičku vedle něj, přistoupila k dalším dveřím a krátce zaťukala. Po chvíli se v nich objevila otcova hlava – sametově hladká pleš lemovaná proužkem černých vlasů, pod ní snědá tvář zvýrazněná černým knírem a kulatými brýlemi bez obrouček. „Ahoj, Kate,“ uvítal ji. „Pojď dál.“

„Ne, díky.“ Nesnášela laboratorní zápach – pronikavý štiplavý pach chemikálií a zatuchlý odér myšiny a starého papíru. „Oběd máš na stolku,“ řekla. „Měj se.“

„Moment, počkej!“

Otočil se a oslovil kohosi uvnitř místnosti. „Pjodre? Pojď se seznámit s mou dcerou.“

„Musím jít,“ namítla.

„Myslím, že se ještě neznáš s mým asistentem.“

„To nevadí.“

Dveře se otevřely o něco víc a vedle otce se objevil statný svalnatý muž s rovnými plavými vlasy. Měl na sobě bílý laboratorní plášť, jen o něco méně ušmudlaný, než byl světle šedý overal doktora Battisty. „Páni!“ zahlaholil. Nebo něco na ten způsob. Zůstal na Kate obdivně civět. Muži, kteří se s ní setkali poprvé, se obvykle tvářili podobně. Co s chlapem neudělá pár mrtvých buněk: konkrétně hříva vlnitých, jako uhel černých vlasů, jež jí sahaly až pod pás.

„Tohle je Pjodr Čerbakov,“ představil mladíka otec.

„Pjotr,“ opravil ho asistent. Místo d tam bylo měkčí t a hned na ně nalepené, výrazně drnčící r. „Ščerbakov,“ vyprskl shluk souhlásek.

„Těší mě,“ řekla Kate. „Tak ahoj večer,“ dodala směrem k otci.

„Nechceš se chvíli zdržet?“

„Proč?“

„No, abys odnesla domů krabičku od mého oběda, ne?“

„Tu přece můžeš přinést sám, nemyslíš?“

Hlasité hýknutí je přimělo ohlédnout se na Pjotra. „Úplně jako děvčata u nás,“ zvolal pobaveně. „Neberou si servítky.“

„Jako ženy,“ opravila ho Kate.

„Jo, ty taky. A babky a tetičky.“

Nechala jeho rýpnutí bez komentáře. „Tati,“ obrátila se opět k otci, „mohl bys konečně vysvětlit Bunny, že když si pozve kamarády, musí po nich taky uklidit? Viděls, jaký nechali v obýváku svinčík?“

„No jo,“ mávl rukou a zacouval do laboratoře. Vzápětí se vynořil a tlačil před sebou vysokou židli na kolečkách. Zajel s ní ke stolku. „Posaď se u nás.“

„Potřebuju se vrátit a doplít ten záhon.“

„Kate, prosím,“ naléhal. „Nemůžeš mi chvíli dělat společnost?“

Vytřeštila na něj oči. „Společnost? Tobě?“

„Tak se přece posaď.“ Postrkoval ji k židli. „A vezmi si sendvič.“

„Nemám hlad,“ bránila se. Vratce se usadila a nepřestávala na něj udiveně hledět.

„Pojď taky k nám, Pjodre. A nabídni si sendvič. Kate je dělala sama – jsou celozrnné, s arašídovou pomazánkou a medem.“

„Víte, že arašídovou pomazánku nejím,“ řekl Pjotr. Přitáhl si jednu ze skládacích židliček a přisedl si ze strany ke Kate. Židlička byla o hodně nižší než její židle, a tak Kate neuniklo, jak mu vlasy na temeni začínají řídnout. „U nás doma dáváme buráky prasatům.“

„Chachá,“ rozesmál se doktor Battista. „To je vtipálek, co?“

„Cože?“

„A žerou je i se slupkama,“ dodal Pjotr.

Má trochu problémy s výslovností, zaznamenala. A taky krátí samohlásky. Neměla ráda, když někdo mluvil s přízvukem.

„Nebylo ti divné, že volám z mobilu?“ obrátil se na ni otec. Z jakéhosi důvodu zůstal stát. „Měly jste pravdu, ty a Bunny, je to fakt šikovná věcička.“ Vytáhl telefon z kapsy overalu. „Myslím, že ho budu používat častěji.“ Zamračeně si přístroj prohlížel, jako by přemýšlel, co to vlastně drží v ruce. Pak cosi zmáčkl a přidržel si ho před obličejem. Přimhouřil oči a o pár kroků poodstoupil. Ozvalo se cvaknutí. „Vidíš? Umí dokonce fotografovat.“

„Okamžitě to vymaž,“ poručila mu.

„Nevím jak,“ řekl a telefon cvakl podruhé.

„Prosím tě, tati, sedni si a jez. Potřebuju se vrátit a doplít ten záhon.“

„Už jsem skončil.“

Schoval mobil do kapsy a posadil se. Pjotr si mezitím rozbalil svůj sáček s obědem. Vyndal dvě vejce a banán, pak papír na stole uhladil dlaní a jídlo si na něj rozložil. „Pjodr si potrpí na banány,“ poznamenal doktor Battista spiklenecky. „Pořád mu vysvětluju, že má jíst taky jablka, ale copak on mě poslechne?“ Vyndal ze svého sáčku jablko. „Pektin! Pektin!“ zamával jím mladému vědci pod nosem.

„Banány jsou zázračná potravina,“ prohlásil Pjotr klidně a začal si ho loupat. Kate si všimla, že jeho obličej připomíná šestiúhelník – vystouplé lícní kosti tvořily dva vrcholy, hranatá čelist a špičatá brada další tři a tomu všemu vévodily souměrně rozdělené prameny vlasů spadající z vrcholku čela. „A vejce,“ dodal. „Vejce od slepice! Dokonalá konzerva.“

„Kate mi každý večer, než jde spát, připraví oběd na druhý den,“ pokračoval doktor Battista. „Vaří moc ráda.“

Kate si poposedla.

„Ovšem to arašídové máslo…“ poznamenal Pjotr.

„Hm, ano.“

„Ano,“ povzdechl si Pjotr a vyslal k ní lítostivý pohled. „Hezká ale je, což o to.“

„A to bys měl vidět její sestru.“

„Prosím tě, tati!“ neudržela se Kate.

„Co je?“

„A ta sestra je kde?“ zajímal se Pjotr.

„Bunny je teprve patnáct. Chodí na střední školu.“

„Aha,“ řekl Pjotr. Znovu se zadíval na Kate.

Prudce odstrčila židli a vstala. „Nezapomeň přinést domů tu krabičku,“ připomněla otci.

„Co se děje? Ty už jdeš? Tak brzy?“

Kate ale jen utrousila „Ahoj“ – i to bylo určeno spíš Pjotrovi, který si ji dál zkoumavě prohlížel – a rázně vykročila ke dveřím.

„Kateřino, holčičko moje, neutíkej!“ vyskočil doktor Battista. „Bože můj, takhle jsem to nechtěl. Jenže ona chvíli neposedí. Za celý den si vůbec neodpočine. Už jsem ti řekl, Pjodre, že vede celou domácnost? A moc ráda vaří. Ale to už jsem vlastně taky říkal. A k tomu chodí do práce. Vyprávěl jsem ti, že je učitelka v mateřské školce? Umí to skvěle s malými dětmi.“

„Co to plácáš?“ ohradila se Kate. „Co tě to prosím tě popadlo? Víš přece, že malé děti nesnáším.“

Pjotr opět hlasitě zahýkal. Díval se na ni a vesele se zubil. „Proč nesnášíš malé děti?“ zeptal se.

„No, protože jsou většinou dost pitomé, jestli jste si nevšiml.“

Znovu zahýkal. Tím hýkáním a s oloupaným banánem v ruce jí připomínal šimpanze. Otočila se na patě, vyšla z místnosti a práskla za sebou dveřmi. Schody vyběhla po dvou.

Zaslechla, jak se dveře za jejími zády znovu otevřely. „Kate?“ volal na ni otec. Slyšela ho za sebou na schodech, ale nezpomalila a pokračovala chodbou k východu z budovy.

Koberec jeho kroky trochu ztlumil. „Počkej na mě, kousek tě vyprovodím, chceš?“

Nikdy dřív ji nevyprovázel.

U hlavních dveří se přece jen zastavila a počkala, až ji dožene.

„Tak mám takový pocit, že jsem to zpackal,“ vzdychl a přejel si dlaní po holé lebce. Pracovní overal jednotné velikosti se doktoru Battistovi v pase tak nadouval, že v něm vypadal jako postavička z Teletubbies. „Nechtěl jsem tě naštvat,“ řekl.

„Já nejsem naštvaná; jenom mi to přišlo tak nějak…“

Nedokázala vyslovit „ponižující“. Bála se, že nedokáže zadržet slzy. „… tak nějak hloupé,“ řekla místo toho.

„Já ti nerozumím.“

To mu docela věřila. A vůbec ji to nepřekvapovalo.

„Co to vlastně mělo znamenat?“ zeptala se a založila si ruce v bok. „Proč ses před tím… asistentem… choval tak divně?“

„To není jen tak ledajaký asistent, to je Pjodr Čerbakov a já jsem moc vděčný, že ho mám. Jen si to vezmi: chodí do laboratoře i v neděli! Často tady bývá i v neděli. Mimochodem, pracuje u mě skoro tři roky, takže bych předpokládal, žes to jméno už slyšela.“

„Tři roky? Kam se poděl Ennis?“

„Bože, Ennis! Po Ennisovi tu byli ještě dva další.“

„Aha.“

Pořád jí nebylo jasné, proč je tak podrážděný. Nehledě na to, že o svých asistentech jakživ nemluvil – nemluvil ostatně skoro o ničem.

„Mám pocit, že u mě nikdo dlouho nevydrží,“ povzdechl si. „Jako by tomu mému výzkumu lidi moc nevěřili.“

Něco takového ještě nikdy nepřiznal, i když Kate už to občas napadlo. Najednou jí ho přišlo líto. Svěsila paže podél těla.

„Hodně jsem se tenkrát snažil, aby sem Pjodr mohl přijet,“ pokračoval. „Nevím, jestli si to uvědomuješ. Bylo mu teprve pětadvacet, ale každý, kdo se zabývá autoimunitními onemocněními, už o něm slyšel. Je hrozně chytrý. Dostal vízum kategorie O−1, a to se dneska moc často nedává.“

„Hm, to je hezké, tati.“

„Vízum O−1 dostávají jen ti nejlepší odborníci. To znamená, že ten člověk je mimořádně nadaný nebo vyniká speciálními znalostmi, jaké nemá nikdo jiný v téhle zemi – a taky že ten můj výzkum je opravdu důležitý a že ho tady potřebuju.“

„Blahopřeju.“

„Vízum kategorie O−1 se dává na tři roky.“

Pohladila ho po ruce. „Já tě chápu a vím, jak ti na tom výzkumu záleží,“ řekla a doufala, že to zní povzbudivě. „Uvidíš, že se to nějak vyřeší.“

„Myslíš?“

Přikývla a několikrát ho neobratně poplácala po rameni, což očividně nečekal, protože překvapeně ucukl. „Určitě,“ ujistila ho. „Nezapomeň přinést domů tu krabičku od oběda.“

Stiskla kliku a vyšla ven do sluníčka. Na schodech seděly dvě křesťanky od Buddhy, hlavy důvěrně nachýlené k sobě. Něčemu se strašně smály a v první chvíli si jí vůbec nevšimly, nakonec si však přece jen trošku poposedly, aby mohla projít.

Kapitola druhá

Dvě holčičky v oddělení čtyřletých si hrály na rozchod. Panenka oblečená jako baletka se rozcházela s panáčkem v námořnické uniformě. „Je mi to moc líto, Johne,“ prohlásila panenka – ve skutečnosti Jilly – věcným tónem nepřipouštějícím námitky, „jenže já miluju jiného.“

„Kdo je to?“ zeptal se námořník, vlastně Emma G., která ho držela zezadu za modře pruhované tričko.

„To ti nemůžu říct, protože je to tvůj nejlepší kamarád a ty bys na něj žárlil.“

„To je ale pitomost,“ poznamenala Emma B. v roli publika. „Teď už to stejně ví, když jsi mu řekla, že je to jeho nejlepší kamarád.“

„Může přece mít víc nejlepších kamarádů.“

„To teda nemůže. Když mají být ‚nejlepší‘.“

„To teda může. Třeba já mám nejlepší kamarádky čtyři.“

„Tak to jseš nějaká divná.“

„Kate! Slyšelas, co o mně řekla?“

„No a co má být?“ otočila se k nim Kate. Pomáhala právě Jameeshe svléknout zástěrku. „Tak jí řekni, že je taky divná.“

„Ty jseš taky divná,“ řekla Jilly Emmě B.

„Nejsem.“

„Jseš.“

„Nejsem.“

„Řekla to Kate, takže jseš!“

„Nic takového jsem neřekla,“ ohradila se Kate.

„Řekla.“

Kate málem odsekla „Neřekla“, ale včas se zarazila. „Každopádně, já jsem s tím nezačala.“

Seděli v hracím koutku s panenkami – sedm holčiček a Samsonovic dvojčata Raymond a David. O kus dál se šest zbývajících chlapečků tlačilo u stolního pískoviště, ze kterého si udělali hřiště, a plastovou lžící vrhali kostičky Lega do trychtýřovité formičky na pudink umístěné na druhém konci. Většinou se netrefili, a když se to některému náhodou povedlo, propukli ostatní v hlasitý jásot a začali do sebe strkat a přetahovat se o lžíci, aby si to taky zkusili.

Měla by je jít trochu zklidnit, ale nešla. Jen ať se vyřádí, říkala si. Kromě toho nebyla vlastně učitelka, pouhá asistentka – a to je zásadní rozdíl.

Zakladatelkou Školičky v Charles Village a její ředitelkou po celých pětačtyřicet let až dodnes byla Edna Darlingová a všechny učitelky byly tak staré, že se neobešly bez asistentek – každá měla jednu, v oddělení dvouletých pomáhaly dokonce dvě –, nikdo po nich přece nemůže chtít, aby ve svém úctyhodném věku běhaly za tlupou těch mrňavých uličníků! Školka se nacházela ve sníženém přízemí budovy kostela svatého Aloise, ale většina místností byla nad úrovní země, takže byly přívětivé a plné slunce, s dvoukřídlými dveřmi vedoucími přímo na zahradu s hřištěm. Na konci zahrady stála zeď a u ní cosi jako altánek, v němž učitelky trávily dlouhé hodiny popíjením bylinkového čaje a probíráním svých neduhů. Občas se i asistentky odvážily zajít si sem na čaj nebo si odskočit na toaletu s normálně vysokým umyvadlem a záchodem, vždycky však měly pocit, že ruší soukromou společnost, a tak se obvykle nezdržely dlouho, třebaže se k nim postarší dámy chovaly přátelsky a vlídně.

Popravdě řečeno Kate nikdy nenapadlo, že bude pracovat v mateřské školce. Ve druhém ročníku na univerzitě však jednou profesora botaniky urazila výrokem, že jeho výklad fotosyntézy je „jako pro blbečky“, čímž její akademická kariéra neslavně skončila a Kate musela ze školy odejít. Docela se bála, co na to řekne otec, ale když si vyslechl celou historii, prohlásil jen: „No, máš samozřejmě pravdu, vykládal to jako pro blbečky,“ a tím byla věc vyřízena. Vrátila se tedy domů, aniž by měla představu o své budoucnosti, a nakonec se do toho vložila teta Thelma a opatřila jí místo ve školce. (Teta Thelma byla členkou správní rady. Teta Thelma byla členkou mnoha správních rad.) Teoreticky se Kate mohla hned příští rok ke studiu přihlásit znovu, ale nějak se k tomu neodhodlala. Otec si patrně tuto možnost vůbec neuvědomil, a kromě toho mu bylo nepochybně milejší, že se Kate stará o domácnost a svoji pětiletou sestru, která už začínala jejich stařičké hospodyni přerůstat přes hlavu.

Učitelka, v jejíž třídě asistovala, se jmenovala paní Chaunceyová. (Asistentky oslovovaly všechny učitelky „paní“.) Byla to rozšafná, neobyčejně tlustá ženština, která měla na starost čtyřleté caparty už v době, kdy Kate ještě nebyla na světě. Většinou se k nim chovala s dobromyslnou roztržitostí, jakmile však někdo zazlobil, ozvalo se: „Connore Fitzgeralde, já tě vidím!“ nebo „Emmo Grayová a Emmo Willsová – sednout!“ Byla toho názoru, že Kate na ně není dost přísná. Jestliže někdo při poledním klidu nechtěl spát, Kate zpravidla jen pokrčila rameny: „Jak je libo,“ a bez dalšího odkráčela. Paní Chaunceyová se na ni nesouhlasně zadívala a neposluchu pokárala: „Ale ale, kdopak to tady odmlouvá slečně Kate?“ Kate to bývalo hrozně trapné. Jakým právem bude nějakému děcku nařizovat, kdy má spát? Neměla ani špetku autority a děti to věděly. Chovaly se k ní jako k nějaké přerostlejší a o něco hlučnější čtyřleté holčičce. Pracovala ve školce už šest let, a dokonce ani mrňousci z oddělení dvouletých ji neoslovovali „slečno Kate“.

Čas od času se zabývala myšlenkou, že si najde jiné zaměstnání, ale nikdy se k tomu neodhodlala. Především nesnášela pohovory. A beztak netušila, pro jakou jinou práci by mohla mít kvalifikaci.

Když ještě bydlela na koleji, jednou ji kdosi ve společenské místnosti vyzval k partii šachů. Moc šachy neuměla, ale hra ji docela bavila; její strategie byla poněkud nepromyšlená a mírně řečeno neortodoxní, většinou se jí však podařilo aspoň na chvíli zahnat soupeře do defenzivy. Tenkrát se kolem stolu shromáždila skupinka spolužáků a Kate si jich vůbec nevšímala, dokud nezaslechla jednoho mládence šeptem poznamenat: „Ona nemá… vůbec žádnej… plán.“ Což byla pravda. Vzápětí dostala mat.

Často si na ta slova vzpomněla, když ráno mířila do školky. Pomáhala dětem zouvat botičky, vydloubávala jim zpod nehtíků plastelínu, lepila náplasti na odřená kolena. A pak jim ty botičky zase obouvala.

Nemá… vůbec žádný… plán.

K obědu byly těstoviny s rajskou omáčkou. Kate seděla jako obvykle v čele jednoho stolu a paní Chaunceyová vévodila druhému na opačném konci jídelny. Třídu měly rozdělenou na dvě poloviny, a než se děti usadily, musely Kate a paní Chaunceyové ukázat ručičky, napřed dlaně, pak hřbetem nahoru. Když všichni seděli na svých místech, zaťukala paní Chaunceyová vidličkou na svou sklenici mléka a hlasitě zavelela: „A teď se pomodlíme!“ Děti sklonily hlavičky. „Bože,“ recitovala učitelka, „děkujeme ti za tyto dary, o které se dělíme v kruhu milých tváří. Amen.“

Děti u prvního stolu okamžitě ožily. „Kate neměla zavřené oči,“ žalovala Chloe.

„No a?“ namítla Kate. „Co má být, slečno Svatoušková?“

Samsonovic dvojčata se rozhihňala. „Slečno Svatoušková,“ opakoval si David, jako by si ta slova chtěl zapamatovat, aby je mohl někde použít.

„Když se někdo modlí s otevřenýma očima,“ prohlásila Chloe, „tak si Bůh myslí, že mu není dost vděčný.“

„No, já mu moc vděčná nejsem,“ řekla Kate, „protože nemám ráda těstoviny.“

Rozhostilo se užaslé ticho.

„Ty nemáš ráda těstoviny?“ odvážil se konečně zeptat Jason.

„Ne, protože smrdí jako zmoklý pes,“ řekla Kate. „Nezdá se ti?“

„Fúúj!“ zaznělo sborem.

Děti sklonily hlavy k talířům a opatrně přičichly.

„Nemám pravdu?“ zeptala se Kate.

Děti se na sebe vzájemně podívaly.

„Máš,“ přisvědčil Jason.

„Jako kdyby uvařili mýho Bobíka ve velikánským hrnci na raky,“ prohlásil Antwan.

„Fúúj!“

„Ale ta mrkev vypadá dobře,“ řekla Kate. Začínalo ji mrzet, že tuhle debatu vyvolala. „Tak šup, než vám to vystydne.“

Několik dětí se chopilo vidliček, ale většina váhala.

Kate sáhla do kapsy kalhot a vytáhla proužek sušeného hovězího. Vždycky je mívala u sebe pro případ, že by oběd nestál za nic; některé věci prostě nejedla. Ukousla si a začala žvýkat. Sušené hovězí naštěstí žádnému z dětí kromě Emmy W. nechutnalo, a ta soustředěně likvidovala svou porci těstovin, takže se s ní nemusela dělit.

„Dobré poledne a hezké pondělí, děti!“ pozdravila třídu paní Darlingová a opírajíc se o kovovou hůlku pomalu vykročila k jejich stolu. Dbala na to, aby se v době oběda jednotlivých oddělení ukázala v jídelně, a pokaždé do svého pozdravu vložila název příslušného dne.

„Dobré poledne, paní Darlingová,“ píply děti a Kate si nenápadně přesunula žvanec hovězího do levé tváře.

„Pročpak skoro nikdo nejí?“ zeptala se ředitelka. (Nic jí neuniklo.)

„Ty nudle smrdí jako zmoklý pes,“ řekla Chloe.

„Cože? Propáníčka!“ Paní Darlingová si přitiskla vrásčitou ruku posetou hnědými skvrnami na vystouplé břicho. „Tak se mi zdá, že tu někdo zapomněl na pravidlo O něčem hezkém. No, děti? Kdopak mi poví naše pravidlo O něčem hezkém?“

Mlčení.

„Jasone?“

„Když nemůžeš říct něco hezkého,“ zamumlal Jason, „tak neříkej nic.“

„Tak neříkej nic. Správně. Může někdo říct něco hezkého o dnešním obědě?“

Ticho.

„Co třeba slečna Kate?“

„No, ty nudle… se hezky lesknou,“ odpověděla Kate.

Ředitelka se na ni dlouze zadívala. Nakonec řekla jen: „Hm, ano. Tak tedy dobrou chuť, děti,“ a odbelhala se ke stolu paní Chaunceyové.

„Lesknou se jako zmoklý pes,“ dodala Kate šeptem k dětem.

Vyprskly smíchy. Paní Darlingová se zastavila a opřená o hůlku se ohlédla.

„Ještě něco, slečno Kate,“ řekla. „Přijďte o poledním klidu ke mně do ředitelny, ano?“

„Jistě,“ přikývla Kate.

Spolkla rozžvýkané hovězí.

Děti na ni vykulily oči. I ty čtyřleté věděly, že pozvání do ředitelny nevěstí nic dobrého.

„My vás máme rádi,“ pronesl po chvíli Jason.

„Děkuju, Jasone.“

„Až s bráchou vyrosteme,“ přidal se David Samson, „tak se s váma oženíme.“

„Vážně? Děkuju.“

Krátce tleskla a zvolala: „A víte co? Jako moučník je dneska zmrzlina!“

Ozvalo se několikero spokojených „mňam“, ale dětské tvářičky zůstaly ustarané.

Teprve dojídali zmrzlinu, když se do jídelny začali jeden přes druhého tlačit kluci a holčičky z oddělení pětiletých. Kate se na ně dívala zprostřed houfu svých mrňat a připadali jí jako hotoví obři, i když ještě loni to byli její čtyřleťáci. „Jdeme, děti!“ zavelela paní Chaunceyová a ztěžka vstala. „Nesmíme zdržovat další, pospěšte si. A hezky poděkujte paní Washingtonové.“

„Děkujeme, paní Washingtonová,“ zapěly dětičky sborem. Kuchařka s rukama založenýma pod zástěrou stála ve dveřích do svého království a s úsměvem vladařsky pokyvovala hlavou. (Ve Školičce si velmi potrpěli na dobré způsoby.) Čtyřletí se jakžtakž seřadili a jako myšky proklouzli kolem pětiletých. Kate průvod uzavírala. Když míjela asistentku pětiletých Georginu, pronesla na půl úst: „Jdu na kobereček.“

„A jéje!“ politovala ji kolegyně. „Budu ti držet palce.“ Georgina byla docela hezká růžolící mladá žena, očekávající co nevidět narození prvního potomka. Tu si určitě ředitelka k sobě nikdy nepozvala, pomyslela si Kate.

V oddělení čtyřletých pak odemkla skříň, kde se skladovala hliníková lehátka, na nichž děti po obědě spaly. Rozestavila je po místnosti, rozdala z přihrádek přikrývky a polštářky a nakonec jako vždy překazila čtyřem nejupovídanějším holčičkám jejich plán ustlat si společně v jednom rohu. Paní Chaunceyová obvykle chodívala na polední klid do altánku, ale dnes se po obědě vrátila do třídy, posadila se za stůl a vytáhla z objemné kabely Baltimorský deník. Očividně jí neušlo, jak si ředitelka zve Kate k sobě.

Liam D. prohlásil, že se mu nechce spát. Říkal to každý den a každý den ho pak Kate před odpolední vycházkou na hřiště musela budit, protože spal jako dudek. Přikryla ho bílou flanelovou dekou se dvěma žlutými pruhy, jíž potají, aby ho ostatní chlapci neslyšeli, říkal „moje peřinečka“, a pečlivě mu ji po stranách zastrkala, jak to měl rád. Potom rozpletla Jilly cop, aby dívenku netlačila sponka. Uložila ji pod polštář a řekla: „Pamatuj si, kde ji máš, abys ji našla, až se vzbudíš.“ Předpokládala sice, že tou dobou už bude zpátky, aby jí to připomněla, ale co když ne? Co když ji paní Darlingová vyzve, ať si sbalí svých pět švestek, sebere se a jde? Pročísla Jilly vlásky – světlehnědé lokýnky, na dotek jemné jako hedvábí, vonící dětským šamponem a pastelkami. Co když tu nebude, aby se zastala Antwana, až se ho kluci zase pokusí šikanovat; už nikdy se nedozví, jak přijme Emma B. novou sestřičku, která se má v červnu přistěhovat z Číny.

Když tvrdila, že nesnáší malé děti, nebyla to tak úplně pravda. Některé měla docela ráda. Neměla zkrátka ráda všechny děti, pokud se na ně nahlíželo jako na totožné jedince nějakého taxonomicky vyššího řádu nebo tak něco.

Odhodlaně oznámila paní Chaunceyové: „Za chvíli jsem zpátky!“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá