Copyright © Orion Mintaka (UK) Ltd 2016

Wilbur Smith asserts the moral right to be identified

as the author of this work. All rights reserved.

Translation © Dalibor Míček, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu PREDATOR vydaného nakladatelstvím

HarperCollins Publishers, 1 London Bridge Street, London SE1 9GF

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-438-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-439-5 (mobi)

Tuto knihu věnuji Niso,

která je Sluncem, jež prosvěcuje mé dny,

a Měsícem, jenž velebí mé noci.

Děkuji ti za tato nespočetná potěšení, děvče moje.

Hector Cross se probudil s pocitem neurčitého strachu a chvíli mu trvalo, než se zorientoval a váhavě otevřel oči. Nevěděl, co může očekávat, a spatřil to dvojitými dveřmi ložnice – přicházelo to z terasy a blížilo se k němu. Měsíční svit se měňavě odrážel od stříbřitých okrajů mokrých šupin. Příšera se k němu kolébala na krátkých nohou a její drápy tiše škrábaly po betonové podlaze. Její ocas sebou s každým dunivým krokem mrskal ze strany na stranu. Přes dolní pysk visely žluté tesáky v ledovém úsměšku beze stopy humoru. Hectora zachvátila panika, stáhlo se mu hrdlo a na hruď jako by dolehlo těžké závaží. Krokodýl strčil hlavu do otevřených dveří, zastavil se a upřel pohled na člověka na lůžku. Měl žluté oči lva s černými štěrbinami zornic. Teprve v té chvíli si Hector uvědomil, jak je ta bestie obrovská. Zcela zatarasila dveře, hrozivě se nad ním tyčila a znemožňovala mu jakoukoliv šanci na útěk.

Hector se rychle probral z šoku a skulil se z matrace. Popadl knoflík zásuvky nočního stolku, kam ukládal devítimilimetrovou pistoli Heckler & Koch, a prudce ji otevřel. Konečky prstů horečně šmátral po překližkovém dně šuplíku a hledal zbraň, ta však zmizela. Zásuvka byla prázdná. Zůstal úplně bezbranný.

Otočil se ke gigantickému ještěrovi a zvedl se do sedu s nohama složenýma pod sebou a zády opřený o pelest. Ruce zkřížil v zápěstí a zvedl je před obličej v obranné karatistické pozici. „Huš! Jdi ode mě!“ zařval, ale bestie neprojevila nejmenší známky strachu. Zeširoka otevřela tlamu a odhalila řady špičatých tesáků dlouhých a silných jako Hectorovy ukazováky. Mezi nimi se černaly zbytky shnilého masa kořisti, kterou sežral. Smrdutý dech zaplnil místnost a Hectora doslova dusil. Uvázl v pasti, z níž nebylo úniku. Bezprostředně mu hrozila smrt.

Pak krokodýlí hlava změnila tvar a nabyla obludné lidské podoby, která byla ještě děsivější než ještěří zjev, rozmlácená a v pokročilém stupni rozkladu, slepé oči mléčně bílé. Hector ji však okamžitě poznal. Byla to hlava muže, který zabil jeho manželku.

„Bannock!“ sykl Hector a odtáhl se od nenáviděného obličeje. „Carl Bannock! Ne, to nemůžeš být ty! Jsi mrtvý. Zabil jsem tě, tvé smrduté tělo jsem předhodil krokodýlům. Dej mi pokoj a vrať se do hlubin pekla, kam patříš.“ Hystericky blábolil nesmysly, ale nemohl se ovládnout.

Pak ucítil, jak se k němu z temnoty pokoje vztáhly ruce bez těla, sevřely mu ramena a začaly jím třást.

„Hectore, miláčku! Probuď se! Prosím tě, probuď se.“

Snažil se odporovat sladkému ženskému hlasu a tlaku rukou, ty však vytrvaly. A potom se s obrovskou úlevou začal vymaňovat ze spárů noční můry, která ho opředla, a konečně se probudil.

„Jsi to ty, Jo? Pověz mi, že jsi to ty.“ Zoufale po ní ve tmě ložnice tápal.

„Ano, miláčku můj. Jsem to já. Klidně lež, už to bude v pořádku. Jsem tu s tebou.“

„Světlo,“ vyhrkl. „Rozsviť.“

Vyprostila se mu z náručí a natáhla se k vypínači nad čelem postele. Místnost zaplavilo jasné světlo. Hector poznal ložnici a vzpomněl si, kde je a proč tam je.

Pobývali jako hosté na skotském středověkém hradě, který se vypínal na břehu řeky Tay. Venku byla studená podzimní noc.

Zvedl náramkové hodinky odložené na nočním stolku na jeho straně postele a podíval se na ciferník. Ruce se mu pořád ještě třásly. „Proboha, tři hodiny v noci!“ Vztáhl paže k Jo Stanleyové a přitiskl si ji na nahý hrudník. Po chvíli se mu dech konečně uklidnil. Reflexy trénovaného bojovníka setřásly vysilující účinky zlého snu a Hector zašeptal Jo do ucha: „Omlouvám se za ten poplach a pozdvižení, lásko moje. Ale už se stalo. Jsme oba vzhůru, takže bychom toho mohli vhodně využít.“

„Jsi nenapravitelný a nezničitelný, Hectore Crossi,“ odvětila upjatě, ale neučinila nejmenší pokus odstrčit jeho hladící ruce. Místo toho se k němu přitiskla a svými rty vyhledala jeho ústa.

„Víš, že si na velká slova moc nepotrpím,“ řekl jí a oba na chvíli zmlkli. Jo mu pak zamumlala do úst, aniž se odtáhla.

„Vyděsil jsi mě, drahý.“

Vášnivě ji políbil, jako by ji chtěl umlčet, a ona se podvolila, když cítila, jak jí proti břichu bobtná a tvrdne jeho mužství. Po předchozím milování byla ještě vlhká a okamžitě ho chtěla stejně silně jako on ji. Překulila se na záda s rukama sepjatýma za jeho krkem, a když ho stahovala na sebe, roztáhla stehna a vystrčenými boky mu vyšla vstříc. Pak jen zalapala po dechu, když do ní hladce vnikl.

Milování bylo příliš intenzivní, aby trvalo dlouho. Oba společně rychle dosáhli závratného vyvrcholení a po něm, stále spojeni, padali do propasti. Pomalu se vraceli ze vzdálených světů, kam je odnesla vášeň, neschopni slova, dokud se jim nezklidnil dech. Jo si dokonce myslela, že jí usnul v náručí, ale Hector se jí tiše, téměř šeptem zeptal: „Nemluvil jsem, že?“

Lež již měla připravenou. „Jen nějaké divoké výkřiky, nesrozumitelné a nedávající smysl.“ Cítila, jak se vedle ní uvolnil, a pokračovala v šarádě: „O čem se ti vlastně zdálo?“

„Bylo to hrozné,“ odpověděl vážně, smích ukrytý pod seriózním tónem. „Zdálo se mi, že jsem vytrhl háček z tlamy pětadvacetikilového lososa.“

***

Aby jediným fouknutím neuhasili křehký plamen vzájemné lásky, uzavřeli beze slov nepsanou dohodu. Jo Stanleyová se po Hectorově boku zúčastnila štvanice na dva muže, kteří zavraždili jeho manželku. Když konečně uspěli a dopadli je v arabské pevnosti, kterou pro sebe vystavěli v nedostupných hlubinách středoafrické džungle, Jo očekávala, že Hector předá oba vrahy úřadům Spojených států, které je odsoudí a potrestají.

Jo byla právnička a pevně věřila ve vládu zákona. Hector si na druhé straně vytvářel vlastní pravidla. Žil ve světě plném násilí, kde se zlo trestalo a mstilo s biblickou přísností: oko za oko a život za život.

Prvního zabijáka, Carla Bannocka, Hector popravil bez opory v zákonech. Nakrmil jím jeho vlastní krokodýly, které zločinec choval ve své arabské pevnosti, kde jej Hector dopadl. Velcí ještěři roztrhali Bannocka zaživa na kusy a ty potom sežrali. Jo náhodou u Bannockova dopadení a potrestání nebyla, takže mohla úspěšně předstírat, že o ničem neví.

Byla ovšem u toho, když Hector polapil druhého zabijáka, zločince, který si dal jméno Johnny Congo. Toho už texaský soud odsoudil k trestu smrti, jemu se však podařilo uprchnout. Jo se ohnivě postavila proti tomu, aby Hector Cross podruhé vzal zákon do vlastních rukou. Nakonec pohrozila, že jejich vztah ukončí, pokud Hector nepředá Conga orgánům spravedlnosti státu Texas.

Hector na její požadavek neochotně přistoupil. Trvalo to několik měsíců, ale nakonec texaský soud původní rozsudek smrti nad Johnnym Congem potvrdil a navíc ho shledal vinným z dalších mnohonásobných vražd, které po útěku z vězení spáchal. Datum popravy stanovil na 15. listopadu, tedy za dva týdny.

„Ježíši Kriste, Johnny, co to máte s obličejem?“

Shelby Weiss, starší společník houstonské právnické firmy Weiss, Mendoza a Burnettová – neboli židák, mexický nádeník a bílá anglosaská protestantka, jak je jejich méně úspěšní konkurenti s oblibou označovali –, seděl v malé kóji v budově číslo 12 věznice Allena B. Polunského v Západním Livingstonu ve státě Texas. Tato budova byla součástí takzvané Sekce smrti. Stěny kóje byly natřeny vybledlou a loupající se limetkově zelenou barvou a právník mluvil do staromódního telefonního sluchátka z černého bakelitu, které držel v levé ruce. Před sebou měl poznámkový blok velkého formátu a sadu ostrouhaných tužek. Na protější straně plexisklové přepážky stál v kóji identických rozměrů a tvaru, pouze bíle natřené, Johnny Congo, jeho klient.

Congo byl po svém zatčení vydán do Spojených států v emirátu Abu Zara na pobřeží Perského zálivu. Bylo to několik let po útěku z texaského nápravného zařízení v Huntsville. Většinu času strávil v Africe, kde si vybudoval osobní království v nejmenším a nejchudším africkém státě Kazundu na severozápadním pobřeží jezera Tanganika. Nebyl sám, žil s ním jeho sexuální partner z vězení a později i životní druh a obchodní společník Carl Bannock. Odtud pocházelo spojení s Weissem, jehož firma zastupovala Bannocka při jednání se svěřeneckým fondem, který založil zesnulý Henry Bannock, Carlův adoptivní otec. Právnická práce byla striktně legální a extrémně výnosná jak pro Carla Bannocka, tak pro Shelbyho Weisse. Firma Weiss, Mendoza a Burnettová rovněž zastupovala Bannocka jako exportéra coltanu, rudy, z níž se získává tantal, kov cennější než zlato, protože tvoří základní materiál pro výrobu širokého spektra elektronických součástek. Ložiska rudy se nacházejí v západním Kongu a coltan lze tedy považovat za konfliktní minerál podobně jako takzvané „krvavé diamanty“. Tato stránka Carlova podnikání byla proto z morálního hlediska velmi diskutabilní, přesto však měl nárok na nejlepší právní zastoupení, jaké lze za peníze koupit. I kdyby měl Shelby Weiss důvod k podezření, že mladý Bannock žije s uprchlým odsouzencem na smrt, s nímž se zapojuje do nejrůznějších nechutných nezákonných aktivit od požívání drog po obchod s bílým masem, nikdy neviděl žádný důkaz o jakýchkoliv nepravostech. Kromě toho Kazundu neuzavřelo se Spojenými státy dohodu o vydávání stíhaných osob, takže nebylo o čem diskutovat.

Jenomže pak Johnnyho Conga najednou na Středním východě dopadl bývalý důstojník britských speciálních jednotek Hector Cross, který se oženil s vdovou po Henrym Bannockovi Hazel. To z něj vlastně udělalo, jak Weiss usoudil, Carlova švagra, ovšem bez nejmenšího náznaku příbuzenské lásky. Hazel byla zavražděna. Cross z její smrti vinil Carla Bannocka a vydal se ho stíhat, aby se pomstil. A nyní Bannock zmizel z povrchu země.

Hector Cross však dopadl Johnnyho Conga a v emirátu Abu Zara, který extradiční smlouvu se Spojenými státy uzavřel, ho předal čtyřem federálním policistům. A tak se Congo znovu ocitl v cele smrti a nebyl na něho pěkný pohled. Očividně dostal pořádnou nakládačku.

Johnny Congo se v kóji krčil jako dělová koule nacpaná do krabičky od sirek. Byl to obrovský muž. Měřil téměř dva metry a tomu odpovídala i jeho postava. Na sobě měl vězeňskou uniformu sestávající z bílé bavlněné polokošile s krátkým rukávem, zastrkané za pas rovněž bílých elastických kalhot připomínajících pyžamo. Na zádech se mu skvěla dvě velká černá písmena DR, která napovídala, že obýval Death Row, celu smrti. Uniforma měla být volná, ovšem na Johnnym Congovi se napínala jako střívko na klobásce a knoflíky, které přidržovaly látku přes vypracované svalstvo hrudi, ramenou a paží, hrozily utržením. Congo vypadal jako Minotaurus, napůl člověk a napůl býk z řeckého bájesloví. Po letech rozmařilého života a nestřídmého požitkářství hodně ztloustl, ale břicho před sebou nosil jako zbraň, další pomůcku, jak si proklestit cestu životem a zastrašit protivníky. Pouta na jeho zápěstích a kotnících byla spojena řetězem, ale právníka více zaujaly krvavé tržné rány kolem rozbitých úst, bílé dlahy hrubě upevněné ke zlomenému nosu a ošklivé podlitiny, které na mnoha místech tváří dodávaly uhlově tmavé západoafrické pokožce červenofialový nádech zralých švestek.

„Počítám, že jsem asi narazil do dveří. Nebo to byla jiná nehoda?“ zamumlal Congo do sluchátka.

„Udělali vám to policajti?“ zajímal se Weiss. Pokusil se vložit do hlasu účast, ale sotva dokázal zamaskovat vzrušení. „Jestli ano, mohl bych to použít u soudu. Četl jsem hlášení a tam se jednoznačně uvádělo, že když vás v Abu Zara přebírali, byl jste spoutaný. Jde o to, že pokud jste pro ně nepředstavoval žádnou hrozbu a nemohl jste se bránit, neměli oprávnění použít proti vám fyzickou sílu. Není to moc, ale něco přece. A my potřebujeme každou pomoc. Poprava je stanovena na patnáctého listopadu, to znamená za necelé tři týdny.“

Congo zavrtěl obrovskou oholenou hlavou. „Todle mi neudělal žádnej policajt, nýbrž ten bílej zkurvysyn Hector Cross. Něco jsem mu řek. Zřejmě se mu to moc nelíbilo.“

„Co jste mu řekl?“

Congovi se roztřásla ramena dunivým ochraptělým smíchem, který zněl stejně hrozivě jako vzdálený hrom ohlašující bouřku. „Řekl jsem, že jsem to byl já, kdo dal rozkaz k vraždě, a teď cituji, ,té tvé zkurvené děvky‘.“

„Ach, bože…“ Weiss si hřbetem ruky otřel čelo a pak vrátil sluchátko k ústům. „Slyšel vás ještě někdo jiný?“

„Jasně, slyšeli mě všichni. Řval jsem dost hlasitě.“

„Zatraceně, Johnny, vy si to jenom ztěžujete.“

Congo přistoupil těsně k přepážce, předklonil se a opřel se lokty o pultík. Zahleděl se přes plexisklo s tak nepříčetným vztekem v očích, že sebou Weiss mimoděk škubl. „Měl jsem k tomu pádný důvod,“ zavrčel, „sakra pádný důvod. Ten zkurvysyn Cross mě připravil o jediného člověka, na kterém mi v mým podělaným životě záleželo. Nakrmil s ním posrané krokodýly. Rozumíte? Ty zasrané bestie sežraly Carla zaživa! Ale Cross je pitomý debil a udělal dvě chyby.“

„No jo, jaké chyby?“

„Za prvé nepředhodil těm krokodýlům i mě. Ani bych o tom nevěděl, člověče. Byl jsem úplně mimo, napumpovali do mě sedativa nebo co, a vůbec nic bych necítil.“

Weiss zvedl pravou ruku, v níž pořád držel tužku, dlaní proti přepážce. „Moment! Zadržte. Jak o těch krokodýlech víte, když jste byl v době, kdy údajně sežrali vašeho přítele, v bezvědomí?“

„Crossovi chlapi o tom mluvili v letadle. Řehtali se jako koně, když popisovali, jak čelisti trhaly Carla, který ječel o milost. Měli obrovské štěstí, že jsem byl spoutaný, přivázaný k sedačce a ještě omotaný nákladní sítí. Kdybych se mohl pohnout, utrhal bych jim hlavy a nacpal jim je do prdele.“

„Ale skutečný důkaz, že je Carl mrtvý, nemáte, viďte? Chci tím říct, že jste neviděl jeho mrtvolu, nemám pravdu?“

„Jak bych mohl vidět mrtvolu?“ zařval Congo. „Byl jsem mimo a Carl trčel v krokodýlích střevech! Proč mně kladete tak debilní otázky?“

„Kvůli svěřeneckému fondu Carla Bannocka,“ odpověděl Weiss tiše. „Dokud někdo nepředloží důkaz, že je Carl Bannock mrtvý, fond mu bude povinen vyplácet jeho podíl na zisku společnosti. A – čistě hypoteticky – může tyto peníze využívat každý, kdo má přístup ke Carlovým bankovním kontům. Hector Cross důkaz o jeho smrti rozhodně nepředloží, protože tím by sám sebe obvinil z vraždy. Ptám se tedy znovu a oficiálně do protokolu: máte nějaký přímý, osobní důkaz, že je Carl Bannock mrtvý?“

„Ne, pane,“ odvětil Johnny důrazně. „Co o té věci vím, jsem slyšel od cizích lidí. Nic jsem neviděl, protože jsem v té době byl pod sedativy. A jak o tom tak přemýšlím, ještě v tom letadle jsem byl omámený po těch drogách. Možná jsem ve skutečnosti nic neslyšel, jenom jsem si to představoval. Anebo se mi to zdálo, co já vím?“

„Souhlasím. Sedativa opravdu mohou vyvolat efekt podobný drogové intoxikaci. Je docela dobře možné, že jste ten rozhovor, o kterém jste se před chvílí zmínil, ve skutečnosti neslyšel. Ale pojďme dál. Řekl jste, že Cross udělal dvě chyby. Která byla ta druhá?“

„Nevyhodil mě z toho letadla, když jsme byli deset kiláků nad zemí. Přitom by mu stačilo otevřít rampu v zadní části trupu, nechat mě po ní sklouznout a potom se akorát dívat, jak padám,“ Johnny Congo hvízdnutím napodobil pád těžkého břemene, „celých těch deset kiláků a bum!“ Pěstí jako kladivem udeřil do dlaně druhé ruky.

„Zůstal by po vás zatraceně hluboký kráter,“ poznamenal Weiss suše.

„Jo, to teda jo.“ Congo se zasmál a pokyvoval velkou holou hlavou. „A kdyby v té sedačce seděl přivázaný Cross a já se na něho díval, určitě bych ho shodil jako lidský létající talíř. Vůbec bych se nerozmýšlel. A on to chtěl udělat, to teda jo. Udělal by to, kdyby ta jeho pitomá čubka držela hubu a neukecala ho.“

Weiss nalistoval v zápisníku předchozí stránku a zamračeně četl, co si poznamenal. „Promiňte, ale neříkal jste, že je mrtvá?“

„Řekl jsem, že jsem nechal zabít jeho manželku. Nemusíte se stydět říct to naplno. Tohle byla jiná čubka, s tou si začal po smrti své ženy. Je právnička jako vy. Cross jí říkal Jo. Ta začala fňukat, že neměl Carla zabíjet. Že překročil americké zákony. Kvákala cosi o právu… ‚O právu, podle kterého žiju a které ctím,‘ tak to řekla. Nakonec mu dala ultimátum. Jestli mě Cross zabije stejně, jako zabil Carla, už si k té její sladké pipině ani nečichne.“ Congo pokrčil rameny. „Nevím, proč se Cross nechal od ní ukecat. Já bych se na ni vysral. Mě nebude žádná čubka poučovat, co je dobré a co zlé. Řekl bych jí, že její pipina patří mně. Dal bych jí pořádnou lekci, aby podobnou chybu už neopakovala, jestli víte, jak to myslím.“

„Ano, už jsem v obraze,“ řekl Weiss. „Ale co vy? Pro každý případ vám objasním situaci. Když jste utekl z věznice…“

Congo přikývl. „To už je dávno.“

„Ano, je, ale zákonu na tom nezáleží, protože když jste utekl, dělily vás od termínu popravy dva týdny. Byl jste shledán vinným z mnoha vražd, a to nemluvím o těch, které byly spáchány na váš příkaz během vašeho uvěznění. Vyčerpal jste všechny možnosti odvolání. Za dva týdny by vás tenkrát připoutali k nosítkům, zabodli vám do loketní jamky jehlu a pak by se jenom dívali, jak umíráte. A v tom spočívá váš problém, Johnny. Přesně to se totiž stane teď. Utekl jste a znovu vás dopadli. A nyní jste zpátky přesně tam, kde jste byl, než jste si vlezl do pytle se špinavým prádlem, nechal se hodit na korbu nákladního automobilu a provézt bránou věznice na hlavní silnici.“

Pokud se Weiss snažil Conga ohromit vážností jeho situace, nepovedlo se mu to. Obr zkřivil obličej do ohavné parodie úsměvu. „Člověče, to ale byla perfektní akce, že jo?“

Weiss zachoval neutrální výraz. „Jsem zastánce práva, Johnny. Nemohu vám blahopřát k tomu, co byla zjevně zločinecká aktivita. Ale jinak ano, objektivně vzato vidím, že naplánování a provedení útěku se vyznačovalo vysokou efektivitou.“

„Fajn. Takže jak efektivní pro mě budete dnes?“

Shelby Weiss měl na nohou ručně šité vysoké boty Black Cabaret Deluxe, výrobek firmy Tresa Outlaws v El Pasu. Oblek pocházel z módního salonu Gieves a Hawkes, který sídlí na adrese Savile Row číslo 1 v Londýně. Košile mu šili v Římě. Uhladil si klopu saka a tiše řekl: „Takhle se neoblékám proto, že bych byl ve své práci špatný. Povím vám, o co se pokusím – o nemožné. Odvolám se na všechny laskavosti, které mi někdo dluží, využiju všechny své kontakty, nechám své nejbystřejší spolupracovníky podrobně prostudovat všechny případy, jaké jim přijdou na mysl, jestli by se nenašel nějaký precedens, na němž bychom mohli postavit nové odvolání. Budu pracovat do roztrhání těla a do poslední vteřiny. Ale vždycky se svými klienty jednám naprosto upřímně, a proto vám musím sdělit, že moc naděje nechovám.“

„Ha,“ zavrčel Congo. „No dobře, už jsem na vaší vlnové délce…“ Vztyčil se v plné výšce, povzdechl si a zvedl spoutané ruce, aby se mohl poškrabat na zátylku. Pak tiše promluvil. Odložil postoj tvrdého gangstera a jako by mluvil spíš k sobě než k Weissovi. „Celý život jsem měl lidi, kteří se o mě starali, a dobře vím, že si mysleli: Je to jenom velký, tupý negr. Mou nejčastější přezdívkou byla gorila a věřím, že mnozí to pokládali za kompliment. Jako když jsem na střední škole hrál ofenzivní levé křídlo za Nacogdoches Golden Dragons a trenér Freeney říkával: ,Dneska jsi hrál jako rozzuřená gorila, Congo,‘ a myslel tím, že jsem převálcoval všechny ty bastardy v obraně soupeře, aby nějaký hezounek rozehrávač mohl předvádět ty své nadhozy, při kterých všechny roztleskávačky tekly. A já na to: ,Děkuju, trenére,‘ skoro jako kdybych ho oslovil ,Massa‘.“

V Congovi bobtnaly emoce. „Ale uvnitř jsem vždycky cítil, že nejsem žádný blbec. Uvnitř jsem cítil, že jsem lepší než ostatní. A zrovna teď přesně chápu, jak si stojím. Takže vám povím, co bych po vás chtěl. Chci, abyste kontaktoval jednoho kluka, co jsem znal. Jmenuje se D’Shon Brown.“

Weiss vypadal překvapeně. „Cože? Myslíte toho D’Shona Browna?“

„Koho jiného? Znám jediného chlápka toho jména.“

„Já jen, že D’Shon Brown je něco jako génius. Děcko ze slumu, kterému ještě není třicet a už kráčí ke své první miliardě. Úžasně pohledný s úžasným životopisem, před jehož ložnicí se staví do fronty krásné ženy. Máte teda parádního přítele.“

„No, po pravdě řečeno jsem ho už dlouho neviděl, takže nejsem plně informován o jeho současné situaci. Ale on určitě bude přesně vědět, kdo jsem. Sdělíte mu datum, kdy mě mají odvážet do Huntsville na popravu. A potom mu řekněte, že bych se s ním rád viděl, třeba by mi povolili návštěvu, než mě položí na nosítka a píchnou mi injekci. S jeho bratrem Aleutianem jsme si byli opravdu hodně blízcí. Chudáka kluka zabili v Londýně a byl to Cross, kdo mu vzal život. Takže máme společný osobní zážitek, když nás o milovanou osobu připravil jeden a ten samý chlap. Rád bych D’Shonovi vyslovil soustrast, potřásl mu rukou a možná ho i pevně objal, aby věděl, že s ním cítím.“

„Dobře víte, že to nepůjde,“ upozornil Weiss. „Stát Texas již odsouzencům na smrt nepovoluje žádnou formu tělesného kontaktu. Nejlepší, co pro vás může Brown udělat, je vzdát úctu vaší mrtvole, až bude po všem.“

„No, každopádně mu to vyřiďte. Povězte mu, co bych rád. No a teď bych vám měl vystavit plnou moc k manipulaci s mým bankovním účtem, abyste si z něj vybral palmáre a podobně, že?“

„Ano, to by šlo.“

„Fajn. Mám účet v soukromé bance Wertmuller-Maier v Ženevě. Dám vám číslo účtu a všechna hesla, která budete potřebovat. Ze všeho nejdřív chci, abyste někoho poslal, aby vyprázdnil mou bezpečnostní schránku a její obsah neprodleně odeslal na vaši adresu. Chci, aby schránku odemkl a truhličku, která v ní je, zapečetil třeba voskem nebo podobnou sračkou, aby do ní nikdo nemohl. Potom z mého účtu vyzvedněte tři miliony. Dva budou pro vás jako záloha za vaše služby. Další milion je pro D’Shona. Předáte mu i truhličku z mé bezpečnostní schránky. Může ji otevřít. Povězte mu, že jsou v ní mé osobní předměty, které pro mě moc znamenají. Chci, aby mi je vložili do rakve a pohřbili je spolu s mým tělem. Mluvím o rakvi, protože chci, aby D’Shon organizoval můj pohřeb a hostinu po obřadu. Ať z toho udělá událost, na kterou účastníci do smrti nezapomenou. Požádejte ho mým jménem, ať pozve všechny známé z doby, kdy jsme byli malí kluci, aby mi prokázali poslední úctu. Povězte mu, že bych si toho opravdu vážil. Můžete to udělat?“

„Milion dolarů za pohřeb a hostinu?“ podivil se Weiss.

„Jo, sakra. Chci procesí pohřebních vozů a limuzín, bohoslužbu třeba v katedrále nebo tak nějak a na závěr pořádný flám, na kterém oslaví můj pobyt tady na zemi: k jídlu kaviár a prvotřídní žebírka, u baru Cristal a Grey Goose a podobné dobroty. Hele, milion nic není. Četl jsem, že ten podivín, co založil Facebook, utratil za svou svatbu deset mega. Jak o tom tak uvažuju, Shelby, dejte D’Shonovi dva melouny. Povězte mu, ať uspořádá parádní mejdan.“

„Pokud si to tak přejete, mohu to samozřejmě zařídit.“

„Jo, tak si to přeju. A zdůrazněte mu, že je to přání umírajícího. A to je vážná věc, ne?“

„Ano, je.“

„No tak se postarejte, aby pochopil, o co tu jde.“

„Samozřejmě.“

„Fajn. Takže pro přístup k mému účtu potřebujete následující.“ Congo odříkal číslo konta, název a pak dlouhou řadu zdánlivě náhodných alfanumerických znaků. Shelby Weiss si všechno pečlivě zapsal do bloku a pak vzhlédl.

„Dobře, mám to poznačeno. Chcete mi říct ještě něco?“ zeptal se.

„Už nic.“ Johnny zavrtěl hlavou. „Akorát se sem vraťte, až zařídíte všechno, o co jsem vás požádal.“

Table of Contents

p