Alexandre Dumas

Traja mušketieri po dvadsiatich rokoch

Elektronická kniha

Alexandre Dumas

Traja mušketieri po dvadsiatich rokoch

Z francúzskeho originálu Alexandre Dumas, Vingt ans après, preložil Vladimír Dudáš, verše preložil Pavel Bunčák.

Zodpovedná redaktorka Oľga Vyhlidalová

Grafická úprava a návrh obálky Anna Golianová

Ilustrácie shutterstock

Vydalo vydavateľstvo D.Orys, s.r.o., Bratislava v roku 2017 ako svoju 2. elektronickú publikáciu. Prvé elektronické vydanie.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-972531-2-7 (epub)

ISBN 978-80-972531-3-4 (mobi)

Slovak edition © D.Orys, s.r.o., 2017

Translation © Vladimír Dudáš (dedičia), 2016, Pavel Bunčák (dedičia)/LITA, 2016

I. Richelieuov prízrak

V jednej miestnosti Kardinálskeho paláca, ktorú už poznáme, za stolom s rohmi z pozláteného striebra, za kopou papierov a kníh, sedel akýsi muž s hlavou v dlaniach.

Za ním bol veľký, dočervena rozpálený kozub, v ktorom sa horiace polená zošmykovali po širokých pozlátených podstavcoch. Plameň zozadu ožaroval nádherné šaty zamysleného muža, spredu ho zase osvetľoval stojan so sviečkami.

Pri pohľade na červenú reverendu a bohaté čipky, pri pohľade na bledé čelo zvraštené od premýšľania, pri pohľade na pustotu pracovne, ticho predsiení a odmeraný krok stráží na chodbe sa človeku mohlo zdať, že v miestnosti ešte stále sídli tieň kardinála Richelieua.

Žiaľ, v skutočnosti to bol naozaj už len tieň tohto veľkého muža. Oslabené Francúzsko, zneuznaná kráľova právomoc, silní a odbojní veľmoži, nepriateľ, ktorý prekročil hranice, to všetko svedčilo o tom, že Richelieua už niet.

Čo však najlepšie dokazovalo, že červená reverenda už nie je reverendou starého kardinála, boli nielen chodby bez dvoranov a nádvoria plné stráží, ako sme už povedali; bol to výsmech, ktorý z ulice vnikal cez okná do miestnosti, výsmech celého mesta, spriahnutého proti ministrovi. A boli to výstrely, ktoré sa podchvíľou opakovali v diaľke, no našťastie leteli naverímboha, bez akéhokoľvek cieľa, len preto, aby ukázali garde, Švajčiarom, mušketierom i vojakom okolo Kráľovského paláca, ktorého názov sám zmenil na Kardinálsky palác, že aj ľud má zbrane.

Tým Richelieuovým prízrakom bol Mazarin.

Lenže Mazarin bol sám a cítil sa slabý.

„Cudzinec,“ šepkal si, „Talian! To je ich zbabelé heslo! Pod týmto heslom zavraždili, obesili a rozštvrtili Conciniho, a keby som im dovolil urobiť, čo chcú, zavraždili, obesili a rozštvrtili by aj mňa, hoci ja som im neurobil nikdy nič zlé okrem toho, že z nich trochu žmýkam peniaze. Hlupáci! Neuvedomujú si, že ich nepriateľom nie je Talian, čo hovorí mizerne po francúzsky, ale skôr tí, čo vedia hovoriť krásne slová čistým a dobrým parížskym prízvukom.“

„Veru, veru,“ pokračoval minister s jemným úsmevom, ktorý tentoraz na bledých perách pôsobil veľmi cudzo, „áno, váš krik mi hovorí, že osud obľúbencov je neistý. Ak to však viete, mali by ste vedieť aj to, že vôbec nie som obyčajným obľúbencom, a oni ma nezlomia, ako by si to želali. Nepozorujú, že pri večnom výkriku: ,Preč s Mazarinom!‘ ich nútim, aby radšej kričali: ,Nech žije pán de Beaufort‘ alebo ,Nech žije pán Princ‘ alebo ,Nech žije parlament!‘. Nuž a pán de Beaufort je vo Vincennes, pán Princ pôjde dnes-zajtra za ním a parlament…“

V tom okamihu kardinálov úsmev nadobudol nenávistný výraz.

„Nuž dobre, parlament… uvidíme, čo urobíme s parlamentom; máme Orleánsa a Montargisa. Och, doprajem im čas a tí, čo začali kričať: ,Preč s Mazarinom!‘ budú nakoniec kričať: ,Preč so všetkými, preč s jedným po druhom!‘. Richelieu, ktorého nenávideli, kým žil, a o ktorom stále hovoria, odkedy je mŕtvy, bol menej ako ja, lebo ho niekoľko ráz vyhnali a on sám sa ešte väčšmi bál, že ho vyženú. Mňa kráľovná nikdy nevyženie, a ak budem musieť ustúpiť ľudu, ustúpi so mnou, ak ujdem, ujde aj ona, a potom uvidíme, čo urobia rebeli bez svojej kráľovnej a bez svojho kráľa. Och, keby som len nebol cudzincom, keby som len bol Francúzom, keby som len bol šľachticom!“

Situácia bola naozaj ťažká a tento deň ju ešte viac skomplikoval. Mazarin, večne hnaný špinavým lakomstvom, ničil ľudí daňami a ľud, ktorému sa usilovali vštepiť trpezlivosť hlukom dosiahnutých víťazstiev, sa presvedčil, že vavríny nie sú mäsom na obživu, a už dávno začal reptať.

Ale to ešte nebolo všetko, lebo ak reptá len ľud, kráľovský dvor obklopený meštianstvom a šľachtou to nepočuje. Mazarin bol však taký neopatrný, že sa pustil aj proti úradníctvu. Predal dvanásť dekrétov kráľovskej rady, a pretože hodnostári zaplatili za svoje hodnosti priveľa a rozmnožením o dvanásť nových kolegov cena úradu klesla, starí hodnostári sa spojili, prisahali, že už nestrpia rozmnožovanie hodností a odolajú akémukoľvek prenasledovaniu kráľovského dvora. Sľúbili si navzájom, že ak by niektorý z nich pri tejto vzbure prišiel o hodnosť, zložia sa a vyplatia mu toľko, koľko za ňu zaplatil.

A teraz sa pozrime, čo sa na týchto dvoch stranách zomlelo:

Siedmeho januára sa zhromaždilo vyše sedemsto parížskych obchodníkov, ktorí sa vzbúrili proti novému poplatku, čo sa mal vyrúbiť majiteľom domov. Toto zhromaždenie vyslalo desaťčlennú deputáciu za vojvodom Orleánskym, ktorý sa podľa svojho starého zvyku hnal za popularitou. Vojvoda Orleánsky ich prijal, a oni vyhlásili, že sú rozhodnutí neplatiť tento poplatok, aj keby sa mali brániť so zbraňou v ruke proti kráľovským vykonávateľom, ktorí by ho prišli vyberať. Vojvoda Orleánsky ich veľmi pokojne vypočul, dal im nádej, že sa to nejako zmierni, prisľúbil im, že sa o tom pozhovára s kráľovnou a prepustil ich so zvyčajným slovom princov: „Uvidíme.“

Deviateho zase prišli za kardinálom štátni radcovia. Jeden z nich, ktorý hovoril za všetkých, začal tak rázne a odvážne, že sám kardinál sa nad tým začudoval, ale prepustil ich tiež so slovami, že sa uvidí.

A aby „sa uvidelo“, bola zvolaná rada a poslali po hlavného intendanta financií Emeryho.

Ľud Emeryho nenávidel predovšetkým preto, že bol hlavným intendantom financií, a každý hlavný intendant financií musí byť v nemilosti, a potom, musíme priznať, aj preto, že si tak trochu sám zapríčinil, aby ho nenávidel.

Emery bol synom lyonského bankára Particelliho, ktorý si po bankrote zmenil meno na Emery. Kardinál Richelieu v ňom vybadal veľké finančnícke vlohy, predstavil ho kráľovi Ľudovítovi XIII. ako pána Emeryho, a pretože ho chcel dať vymenovať za intendanta financií, hovoril o ňom len samé dobré veci.

„Výborne,“ povedal kráľ, „som rád, že na miesto, ktoré si vyžaduje čestného muža, navrhujete pána Emeryho. Donieslo sa mi, že tam tlačíte toho naničhodníka Particelliho, obával som sa, že budete silou-mocou chcieť, aby som ho prijal.“

„Sire,“ odvetil kardinál, „vaše veličenstvo môže byť pokojné, Particelli, o ktorom ráčite hovoriť, bol obesený.“

„Á, o to lepšie!“ zvolal kráľ. „Pre nič za nič ma nevolajú Ľudovít Spravodlivý.“

A podpísal nomináciu pána Emeryho.

Išlo o toho istého pána Emeryho, ktorý sa stal hlavným intendantom financií.

Poslali poňho v ministrovom mene, a on pribehol celý bledý a vydesený, vraviac, že na námestí du Palais mu takmer zavraždili syna: dav mu vyčítal luxus jeho manželky, ktorá mala apartmán potiahnutý červeným zamatom so zlatými strapcami. Bola to dcéra Nicolasa Le Camusa, kráľovho tajomníka v roku 1617, ktorý prišiel do Paríža s dvadsiatimi librami a ktorý si vymienil rentu štyridsaťtisíc libier ročne, a ďalších deväť miliónov rozdelil medzi svoje deti.

Emeryho syna takmer udusili. Jeden zo vzbúrencov totiž navrhol, aby ho stískali dovtedy, kým nevráti zlato, ktoré prehltol. Rada v ten deň nerozhodla o ničom, pretože táto udalosť príliš zaujala myseľ hlavného intendanta, aby mohol slobodne myslieť.

Na druhý deň napadli aj prvého prezidenta Mathieua Molého, ktorého odvaha sa vraj vo všetkých záležitostiach, ako hovoril kardinál Retz, vyrovnala odvahe vojvodu de Beaufort a pána princa de Condé, teda mužov považovaných za najstatočnejších Francúzov. Ľud sa mu vyhrážal, pripisujúc mu všetko zlo a krivdy. Prvý prezident však odpovedal so svojím zvyčajným pokojom, bez vzrušenia a strachu; vraj ak vzbúrenci neuposlúchnu kráľovu vôľu, dá na námestiach postaviť šibenice a ihneď obesiť tých najväčších buričov. Na to mu zase vzbúrenci odpovedali, že si neželajú nič viac, než vidieť stavať šibenice, na ktorých by odvisli zlí sudcovia, čo si kupujú priazeň kráľovského dvora za cenu utrpenia ľudu.

A to nie je všetko: jedenásteho, keď kráľovná išla na omšu do Notre-Dame, kam chodievala pravidelne každú sobotu, čakalo ju pri chráme asi dvesto žien, ktoré vykrikovali a domáhali sa spravodlivosti. Napokon, nemali nijaký zlý úmysel, chceli si pred ňou len pokľaknúť a pokúsiť sa priviesť ju k súcitu. Garda im v tom však zabránila a kráľovná prešla popri nich namyslene a povýšene a ani nevypočula ich krik a prosby.

Popoludní znovu zasadala rada a rozhodla, že kráľova autorita sa musí udržať. Na základe toho zvolali parlament na druhý deň, na dvanásteho.

V deň, v podvečer ktorého začíname aj tento nový príbeh, kráľ – vtedy desaťročný a práve po chorobe – pod zámienkou, že pôjde do Notre-Dame poďakovať za uzdravenie, zvolal gardu, Švajčiarov a mušketierov a dal ich rozostaviť okolo Kráľovského paláca, po oboch stranách nábrežia na Pont-Neuf a po omši sa pobral do parlamentu, kde z improvizovaného trónu nielenže potvrdil svoje predošlé edikty, ale ešte vydal päť či šesť nových. Jeden bol ničivejší ako druhý – ako povedal kardinál de Retz. Dokonca aj prvý prezident, ktorý bol predtým za kráľovský dvor, sa veľmi smelo postavil proti manierom uvádzať kráľa do parlamentu tak, aby svojou prítomnosťou prekvapil členov a znásilnil slobodu hlasovania.

Proti novým poplatkom sa najostrejšie postavili prezident Blancmesnil a radca Broussel.

Po vydaní ediktov sa kráľ vrátil do Kráľovského paláca. Na ceste bolo veľa ľudí: vedeli, že sa vracia z parlamentu, nevedeli však, či tam bol kvôli tomu, aby ľudu preukázal spravodlivosť, alebo aby ho znovu utláčal, preto sa neozval ani jeden radostný výkrik, ktorý by mu blahoželal k uzdraveniu. Naopak, všetky tváre boli pochmúrne a znepokojené; niektoré akoby sa dokonca vyhrážali.

Napriek tomu, že sa kráľ vrátil, vojaci ostali na svojich miestach: všeobecne vládla obava, aby po tom, ako sa ľud dozvie výsledok zasadnutia parlamentu, nevypukla vzbura. A naozaj, len čo sa po uliciach roznieslo, že kráľ namiesto toho, aby dane znížil, ešte ich zvýšil, ihneď sa vytvorili hlúčiky a ozvali sa mohutné výkriky: „Preč s Mazarinom! Nech žije Broussel! Nech žije Blancmesnil!“

A keď tieto hlúčiky chceli rozohnať a výkriky umlčať, ako to už v podobných prípadoch býva, hlúčiky sa zväčšili a výkriky zdvojnásobili. Kráľovská a švajčiarska garda dostali rozkaz, aby stáli pevne na svojich miestach a okrem toho, aby hliadkovali na uliciach Saint-Denis a Saint-Martin, kde hlúčiky vyzerali najpočetnejšie a najpobúrenejšie. Práve vtedy v Kráľovskom paláci ohlásili zástupcu cechu kupcov.

Ihneď ho uviedli: prichádzal oznámiť, že ak sa okamžite neskoncuje s tými nepriateľskými prejavmi, celý Paríž bude o dve hodiny v zbrani.

Radili sa, čo by sa malo urobiť, keď vošiel poručík gardy Comminges v roztrhanej uniforme a so skrvavenou tvárou. Keď ho kráľovná uvidela, užasnuto vykríkla a pýtala sa ho, čo sa stalo.

Stalo sa, ako to predvídal zástupca cechu kupcov: pri pohľade na príslušníkov gardy sa mysle občanov rozbúrili, ľudia sa zmocnili zvonov a vyzváňali na poplach. Comminges sa držal statočne, zatkol muža, o ktorom predpokladal, že je jedným z hlavných buričov, a na výstrahu vydal rozkaz, aby ho obesili na trahoirskej križovatke. Vojaci ho teda vliekli na určené miesto. Pri tržnici však na nich zaútočili kameňmi a halapartňami. Rebel to využil a ušiel, dostal sa do Ulice Lombarďaňov a vbehol do domu, na ktorom vojaci vzápätí vyvalili dvere.

Bolo to úplne zbytočné násilie, vinníka nemohli nájsť. Comminges nechal pred domom na ulici hliadku a s jednotkou sa vrátil do Kráľovského paláca, aby oznámil kráľovnej, čo sa stalo. Celou cestou naňho ľudia vykrikovali a vyhrážali sa mu, niekoľko vojakov bolo zranených kopijami a halapartňami, jemu samému kameň rozrazil obočie.

Commingesovo rozprávanie potvrdilo mienku zástupcu cechu kupcov. Vážnej vzbure sa už nedalo čeliť. Okolo štvrtej popoludní sa vojsko sústredilo ku Kráľovskému palácu; jedna hliadka mala svoje stanovište pri bráne des Sergents, druhá pri Quinze-Vingts a napokon tretia na kopci Saint-Roch. Nádvoria a prízemia boli plné Švajčiarov a mušketierov a čakalo sa.

Takto to teda vyzeralo, keď sme uviedli čitateľov do pracovne kardinála Mazarina, ktorá bývala kedysi pracovňou kardinála de Richelieu. Videli sme, v akom duševnom rozpoložení počúval reptanie ľudu, ktoré doliehalo až k nemu, a ozveny výstrelov, prenikajúce do jeho miestnosti.

Odrazu zdvihol hlavu, trochu zvraštil obočie ako človek, ktorý sa o niečom rozhodol, uprel zrak na veľké pondusovky, ktoré sa chystali odbiť desiatu hodinu, zo stola vzal píšťalku z pozláteného striebra a dva razy zapískal.

Dvere skryté v čalúnení sa nehlučne otvorili, do miestnosti potichu vošiel muž v čiernom a postavil sa za kreslo.

„Bernouin,“ povedal kardinál a ani sa neobrátil, „ktorí mušketieri majú stráž v paláci?“

„Čierni mušketieri, monsignor.“

„Ktorá stotina?“

„Trévillova.“

„Je v predsieni nejaký dôstojník z tej stotiny?“

„Poručík d’Artagnan.“

„Tuším celkom schopný, nie?“

„Áno, monsignor.“

„Dajte mi mušketierske šaty a pomôžte mi obliecť sa.“

Komorník, ako pred chvíľou vošiel, takisto potichu vyšiel, a vzápätí sa vrátil so žiadaným oblečením.

Kardinál, mlčanlivý a zamyslený, si začal vyzliekať obradný šat zo schôdzky v parlamente a obliekal si vojenský kabátec so širokými rukávmi. Vďaka niekdajším výpravám do Talianska sa v ňom cítil celkom nenútene. Keď už bol úplne oblečený, povedal:

„Zavolajte mi pána d’Artagnana.“

Komorník vyšiel tentoraz prostrednými dverami, stále mlčanlivý, nemý, akoby bol len nejaký tieň.

Keď kardinál ostal sám, díval sa do zrkadla s určitým uspokojením. Bol ešte mladý, mal sotva štyridsaťšesť rokov, elegantnú nižšiu postavu, sviežu a peknú pleť, ohnivý pohľad, veľký, ale predsa súmerný nos, široké vznešené čelo, gaštanové, trocha zvlnené vlasy, fúzy černejšie než vlasy a stále starostlivo vykrútené želiezkom, čo mu pridávalo na pôvabe.

Potom si pretiahol cez plece remeň na upevnenie zbrane a samoľúbo si pozrel na ruky. Mal ich neobyčajne krásne, a aj sa o ne najväčšmi staral. Odhodil veľké jelenicové rukavice, ktoré už mal natiahnuté na rukách a patrili k uniforme, a vzal si obyčajné hodvábne.

V tom okamihu sa otvorili dvere:

„Pán d’Artagnan,“ ohlásil komorník.

Dôstojník vstúpil.

Mal asi štyridsať rokov, bol nízky, dobre urastený, pochudší, so živým a oduševneným pohľadom, čiernymi fúzmi a šedivejúcimi vlasmi, ako to býva, ak má človek veľmi dobrý alebo veľmi zlý život, a to najmä, ak je výrazný brunet.

D’Artagnan urobil zo štyri kroky v pracovni, ktorú poznal, pretože v nej už raz kedysi za kardinála Richelieua bol, a keď videl, že v pracovni je len mušketier z jeho stotiny, zastal; na prvý pohľad v ňom spoznal kardinála.

Zostal stáť v postoji úctivom, ale dôstojnom, ako sa patrí na správneho chlapa z dobrého rodu, ktorý mal v živote príležitosť byť v styku s veľkými pánmi.

Kardinál naňho uprel pátravý pohľad, starostlivo si ho prezrel a po chvíľke ticha sa spýtal:

„Vy ste pán d’Artagnan?“

„Áno, ja, monsignor,“ odvetil dôstojník.

Kardinál chvíľku pozoroval inteligentnú tvár, ktorej výraz utajoval roky a skúsenosť, d’Artagnan však túto skúšku vydržal, veď kedysi ho pozorovali oči oveľa prenikavejšie.

„Pane,“ povedal kardinál, „pôjdete so mnou, alebo skôr ja pôjdem s vami.“

„K službám, monsignor,“ odvetil d’Artagnan.

„Chcel by som osobne prezrieť hliadky okolo Kráľovského paláca. Myslíte, že mi hrozí nejaké nebezpečenstvo?“

„Nebezpečenstvo, monsignor?“ spýtal sa d’Artagnan začudovane. „A aké?“

„Hovorí sa, že sa ľud búri.“

„Uniformu kráľovských mušketierov si každý veľmi váži, monsignor, a keby to nebola pravda, so štyrmi mužmi si trúfam rozohnať aspoň stovku chrapúňov.“

„Veď ste videli, čo sa stalo Commingesovi.“

„Pán de Comminges patrí ku garde, a nie k mušketierom,“ namietol d’Artagnan.

„Znamená to teda,“ pokračoval kardinál s úsmevom, „že mušketieri sú lepší vojaci ako garda?“

„Každý si samoľúbo chváli svoju uniformu, monsignor.“

„Okrem mňa, pane,“ usmial sa Mazarin, „lebo, ako vidíte, zriekol som sa svojej a obliekol si vašu.“

„Dohroma, monsignor,“ povedal d’Artagnan, „koľká skromnosť! Pokiaľ ide o mňa, vyhlasujem, že keby som mal uniformu vašej eminencie, uspokojil by som sa s ňou a zaviazal by som sa, že nijakú inú nosiť nebudem.“

„Hej, ale na dnešnú večernú prechádzku by nebola asi veľmi bezpečná. Bernouin, môj klobúk.“

Komorník sa vrátil, priniesol klobúk od uniformy so širokým okrajom. Kardinál si ho gavaliersky nasadil a obrátil sa k d’Artagnanovi:

„Dúfam, že máte všetky kone v stajniach osedlané?“

„Áno, monsignor.“

„Tak poďme.“

„Koľko mužov si monsignor želá?“

„Povedali ste, že so štyrmi chlapmi si trúfate rozohnať sto chrapúňov. Keďže ich môžeme stretnúť asi dvesto, vezmite ich osem.“

„Ako si monsignor želá.“

„Pôjdem za vami,“ povedal kardinál, „alebo nie, radšej pôjdeme tadiaľto. Posvieťte nám, Bernouin.“

Komorník vzal sviečku, kardinál vybral z písacieho stola malý zlatý kľúč, a keď otvoril dvere na tajné schodisko, o chvíľu sa ocitli na nádvorí Kráľovského paláca.

II. Nočná obchôdzka

O desať minút kráčala malá skupinka po ulici des Bons-Enfants za divadelnou sálou, ktorú dal postaviť kardinál Richelieu, aby sa tam mohla hrať Mirame, a kde potom kardinál Mazarin, väčší milovník hudby než literatúry, dal hrať prvé opery, ktoré sa rozšírili po celom Francúzsku.

Mesto vyzeralo veľmi vzrušené; po uliciach sa motali početné skupinky a nech si d’Artagnan vravel, čo chcel, keď vojaci prechádzali okolo, ľudia sa zastavovali a vrhali na nich posmešné a zlostné pohľady svedčiace o tom, že mešťania v tejto chvíli zamenili obyčajnú zhovievavosť za bojovnejšie úmysly. Zavše k nim doľahol aj lomoz zo štvrte Les Halles. Od ulice Saint-Denis sa ozývali výstrely z pušiek a chvíľami vyzváňal niektorý zvon, rozkolísaný len tak z rozmaru davu.

D’Artagnan kráčal bezstarostne ako človek, na ktorého podobné hlúposti nemajú nijaký vplyv. Keď sa dajaká skupina zhŕkla uprostred ulice, bez výstrahy popohnal koňa, a tí, čo sa zhromaždili, či už to boli vzbúrenci, alebo nie, akoby vedeli, s kým majú do činenia; rozostúpili sa a nechali hliadku pokojne prejsť. Kardinál obdivoval túto chladnokrvnosť – pripisoval ju zvyku byť v nebezpečenstve – a k dôstojníkovi, pod ktorého velenie sa v tejto chvíli postavil, prechovával akúsi úctu, akú prechováva i samotná opatrnosť k bezstarostnej odvahe.

Keď sa blížili k hliadke pri bráne des Sergents, stráž zvolala: Kto tam? D’Artagnan odpovedal. Heslom bolo slovo „Louis“ a odpoveďou „Rocroy“. Po výmene hesla i odpovede sa d’Artagnan spýtal, či tejto hliadke velí pán de Comminges.

Stráž mu ukázala dôstojníka, ktorý stál obďaleč a rozprával sa s jazdcom na koni.

„Tam je pán de Comminges,“ povedal d’Artagnan, keď sa vrátil ku kardinálovi.

Kardinál k nim popchol koňa, zatiaľ čo d’Artagnan sa diskrétne stiahol. No podľa toho, ako obaja dôstojníci hneď zložili klobúky, pochopil, že jeho eminenciu hneď spoznali.

„Bravo, Guitaut,“ povedal kardinál jazdcovi, „vidím, že aj napriek svojim šesťdesiatim štyrom rokom ste stále rovnako bdelý a oddaný. Čo rozprávate tomu mladíkovi?“

„Monsignor, vravel som mu, že žijeme vo zvláštnych časoch,“ odpovedal Guitaut, „a že dnešný deň sa veľmi podobal dňu z rokov ligy, o ktorej som počul veľa hovoriť vo svojej mladosti. Viete, že v uliciach Saint-Denis a Saint-Martin sa nehovorilo o ničom inom, len o stavaní barikád?“

„A čo vám odpovedal Comminges, milý Guitaut?“

„Monsignor,“ odvetil Comminges, „vravel som mu, že na vytvorenie ligy chýba len jedno, ale to sa mi práve zdá dosť podstatné – taký vojvoda de Guise; nič sa však neopakuje dvakrát.“

„To nie, ale ako sa hovorí, vraj vytvoria frondu,“ povedal Guitaut.

„Čo je to tá fronda?“ spýtal sa Mazarin.

„Monsignor, tak nazývajú svoju stranu.“

„A odkiaľ pochádza ten názov?“

„Tuším, že pred niekoľkými dňami radca Bachaumont v paláci povedal, že všetci podnecovatelia vzbúr sa podobajú žiakom, ktorí po parížskych priekopách strieľajú z praku (fronde), a len čo zbadajú zástupcu parížskeho vrchného sudcu, hneď sa rozpŕchnu a znovu sa zbehnú, sotva popri nich prešiel. Vzbúrenci sa okamžite chytili toho slova tak ako ,gueusovia‘ v Bruseli, a nazvali sa frondérmi. Dnes a včera, všetko bolo v znamení frondy: chleby, klobúky, rukavice, rukávniky, vejáre a – počúvajte.“

Kdesi sa otvorilo okno, objavil sa v ňom chlap a spieval:

Vietor frondy

zadul v deň nový;

myslím, že hromží

proti Mazarinovi.

Vietor frondy

zadul v deň nový!

„Bezočivec!“ zamrmlal Guitaut.

„Pane, chcete, aby som tomu darebákovi vpálil guľku do hlavy a odnaučil ho spievať tak falošne?“ spýtal sa Comminges, ktorý bol po zranení mrzutý a neželal si nič iné, len sa pomstiť, hrču odplatiť poriadnou jazvou.

Siahol rukou do kožených vreciek na sedle strýkovho koňa.

„Nie, nie!“ vykríkol Mazarin. „Diavolo, drahý priateľ, všetko by ste pokazili. Naopak, všetko sa vyvíja zázračne dobre! Poznám vašich Francúzov, ako keby som ich bol sám stvoril od prvého až do posledného: spievajú a budú platiť. Za ligy, ktorú pred chvíľkou spomínal Guitaut, sa spievala len omša, a preto to išlo veľmi zle. Poďte, Guitaut, overíme si, či sa aj pri Quinze-Vingts stráži tak dobre ako pri bráne des Sergents.“

Pokynul Commingesovi rukou a vrátil sa k d’Artagnanovi, ktorý sa znovu postavil na čelo svojej skupinky. Bezprostredne za ním kráčali Guitaut a kardinál, potom zvyšok družiny.

„Samozrejme, zabudol som, že ide len o peniaze,“ zamrmlal Comminges a hľadel za ním, ako odchádza.

Pokračovali ďalej ulicou Saint-Honoré a kde-tu rozrážali hlúčiky ľudí. Všade sa hovorilo len o nových ediktoch, každý ľutoval mladého kráľa, ktorý privádza svoj ľud na mizinu, a ani o tom nevie. Celú vinu váľali na Mazarina a hovorilo sa aj o tom, že sa obrátia na vojvodu Orleánskeho a na pána Princa, velebili Blancmesnila a Broussela.

D’Artagnan prechádzal pomedzi tieto skupiny bezstarostne, akoby on a jeho kôň boli zo železa. Mazarin a Guitaut sa potichu rozprávali a mušketieri, ktorí medzičasom už spoznali kardinála, ticho kráčali za nimi.

Došli do ulice Saint-Thomas-du-Louvre, kde bola hliadka pri Quinze-Vingts. Guitaut zavolal dôstojníka, ktorý prišiel podať hlásenie.

„Tak čo?“ spýtal sa Guitaut.

„Ech, pán kapitán, na tejto strane je všetko v poriadku, ibaže, tuším, v paláci sa čosi deje.“

Ukázal na nádherný palác, stojaci tam, kde malo neskoršie byť divadlo Vaudeville.

„V tomto paláci?“ prekvapil sa Guitaut. „Veď je to palác de Rambouillet.“

„Neviem, či je to palác de Rambouillet,“ pokračoval dôstojník, „ale videl som tam vchádzať veľa podozrivých ľudí.“

„Ale veď sú to básnici,“ rozosmial sa Guitaut.

„Guitaut,“ ozval sa Mazarin, „nechceli by ste hovoriť o tých pánoch trochu úctivejšie? Neviete, že aj ja som bol v mladosti básnikom a že som písal verše ako pán de Benserade?“

„Vy, monsignor?“

„Áno, ja. Mám vám niečo zarecitovať?“

„Mne je to jedno, monsignor, nerozumiem po taliansky.“

„Áno, ale rozumiete po francúzsky, môj dobrý a statočný Guitaut,“ pokračoval Mazarin a priateľsky mu položil ruku na plece, „a akýkoľvek rozkaz v tej reči dostaneš, ten splníš.“

„Splním, monsignor, ako som to už aj urobil, za predpokladu, že ho dostanem od kráľovnej.“

„Ach, áno!“ povedal Mazarin a zahryzol si do pery. „Viem, že ste jej úplne oddaný.“

„Vyše dvadsať rokov som kapitánom jej gardy.“

„Poďme ďalej, pán d’Artagnan,“ súril kardinál, „na tejto strane je všetko v poriadku.“

D’Artagnan nepovedal ani slovo, postavil sa na čelo skupiny so slepou poslušnosťou, ktorá je charakteristickou vlastnosťou starého vojaka.

Po Richelieuovej a Villedovej ulici zamieril k pahorku Saint-Roch, kde bola tretia hliadka. Bolo to najodľahlejšie a najosamotenejšie stanovište, lebo sa takmer dotýkalo ochranných hradieb a tieto končiny neboli také zaľudnené.

„Kto je veliteľom tejto hliadky?“ spýtal sa kardinál.

„Villequier,“ odpovedal Guitaut.

„Dočerta,“ zaklial Mazarin, „zhovárajte sa s ním sám, viete, že sa hneváme odvtedy, čo ste mali zatknúť vojvodu de Beaufort a on tvrdil, že tá česť prislúcha jemu ako kapitánovi kráľovskej gardy.“

„To viem veľmi dobre a sto ráz som mu povedal, že sa mýli, lebo kráľ mu nemohol dať ten rozkaz. Veď v tom čase nemal ani štyri roky.“

„Áno, Guitaut, ale ja som mu mohol dať ten rozkaz, ja som však dal prednosť vám.“

Guitaut neodpovedal, popchol koňa, zahlásil heslo hliadke a dal si zavolať pána de Villequier.

Villequier vyšiel von.

„Ach, to ste vy, Guitaut!“ povedal namosúrene, ako zvykol. „Čo tu, doparoma, chcete?“

„Prišiel som sa vás spýtať, či nemáte na tejto strane nič nové?“

„A čo by malo byť? Ľudia vykrikujú: ,Nech žije kráľ!‘ a ,Preč s Mazarinom!‘, to však nie je nič nové, po nejakom čase sme si už na ten krik zvykli.“

„A vy im pritakávate?“ smial sa Guitaut.

„Namojdušu, že niekedy mám na to poriadnu chuť! Guitaut, myslím, že majú úplnú pravdu. S radosťou by som dal svoj päťročný žold, ktorý aj tak nikto nevypláca, za to, aby kráľ bol o päť rokov starší.“

„Naozaj? A čo by sa stalo, keby bol kráľ o päť rokov starší?“

„Od okamihu, keď by bol plnoletý, vydával by rozkazy sám a bolo by väčším potešením poslúchať vnuka Henricha IV. než syna Pietra Mazariniho. Pre kráľa, doparoma, by som sa s rozkošou dal zabiť, ale keby som mal padnúť pre Mazarina, čo sa dnes takmer stalo vášmu synovcovi, niet toho raja, čo by ma upokojil.“

„Dobre, dobre, pán de Villequier,“ povedal Mazarin. „Buďte pokojný, zmienim sa kráľovi o vašej oddanosti.“

Potom sa obrátil k sprievodu a pokračoval:

„Páni, všetko je v poriadku, vráťme sa.“

„Pozrimeže,“ poznamenal Villequier, „bol tu Mazarin! Tým lepšie, už dávno som mal chuť povedať mu priamo do očí, čo si o ňom myslím. Guitaut, vy ste mi dali príležitosť, a aj keď ste nemali celkom dobrý úmysel, ďakujem vám.“

Prudko sa zvrtol a vrátil sa na strážnicu, popiskujúc si melódiu frondy.

Mazarin sa vracal zamyslený. To, čo počul od Commingesa, Guitauta a od Villequiera, ho len utvrdzovalo v myšlienke, že v prípade vážnych udalostí by nemal na svojej strane nikoho okrem kráľovnej. A tá sa tak často zriekala svojich priateľov, že jej podpora sa po čase zdala ministrovi — napriek opatreniam, ktoré by urobil – veľmi neistá a veľmi riskantná.

Počas tejto nočnej prechádzky kardinál takmer celú hodinu pozoroval Commingesa, Guitauta a Villequiera a súčasne skúmal i jedného muža. Muža, ktorého sa nedotklo vyhrážanie ľudu a ktorý ani okom nemihol pri Mazarinových vtipoch, i keby sám bol ich terčom. Muža, ktorý sa mu zdal zvláštnou bytosťou, ako stvorenou pre udalosti, čo sa vyvíjali, a najmä pre tie, čo ešte len mali prísť.

Napokon, d’Artagnanovo meno mu nebolo celkom neznáme, a hoci Mazarin prišiel do Francúzska len v roku 1634 či 1635, to znamená sedem alebo osem rokov po udalostiach, o ktorých sme hovorili v predchádzajúcom príbehu, kardinálovi sa zdalo, že počul vysloviť to meno ako meno muža, ktorý za istých okolností upozornil na seba ako vzor odvahy, šikovnosti a oddanosti.

Táto myšlienka ho natoľko zaujala, že sa rozhodol bezodkladne si ju objasniť. Informácie o d’Artagnanovi nemohol však žiadať priamo od neho samého. Po niekoľkých slovách kardinál zistil, že poručík mušketierov je Gaskonec, a Taliani a Gaskonci sa veľmi dobre poznajú a príliš na seba podobajú, aby niečo o sebe jeden druhému povedali. A tak, keď prišli k ochrannému múru okolo záhrady Kráľovského paláca, kardinál zaklopal na bráničku, poďakoval sa d’Artagnanovi a kázal mu počkať na nádvorí. Potom kývol na Guitauta, aby šiel za ním. Obaja zosadli z koňa, odovzdali uzdu sluhovi, ktorý otvoril bráničku, a stretli sa v záhrade.

„Drahý Guitaut,“ oslovil ho kardinál, opierajúc sa o rameno starého kapitána gardy, „pred chvíľou ste mi povedali, že ste už takmer dvadsať rokov v službách kráľovnej?“

„Áno, to je pravda,“ odvetil Guitaut.

„Nuž, drahý Guitaut,“ pokračoval kardinál, „všimol som si, že okrem statočnosti, ktorá je nesporná, a okrem vernosti, ktorú ste neraz dokázali, máte obdivuhodnú pamäť.“

„Vy ste si to všimli, monsignor?“ spýtal sa kapitán gardy. „Doparoma, tým horšie pre mňa.“

„Ako to?“

„Jednou zo základných dvoranových vlastností je určite vedieť zabúdať.“

„Guitaut, veď vy nie ste dvoran, vy ste chrabrý vojak, jeden z tých kapitánov, ktorých zostalo z čias Henricha IV. už len niekoľko, ale ani tých čoskoro, bohužiaľ, nebude.“

„Tisíc hrmených, monsignor, vzali ste ma so sebou, aby ste mi odrecitovali celý horoskop?“

„To teda nie,“ zasmial sa Mazarin, „vzal som vás so sebou, aby som sa vás spýtal, či ste si všimli nášho poručíka mušketierov.“

„Pána d’Artagnana?“

„Áno.“

„Nepotrebujem si ho všímať, monsignor, poznám ho už dlho.“

„Čo je to za človeka?“

„Nuž,“ povedal Guitaut prekvapený touto otázkou, „je to Gaskonec!“

„To už viem, ale chcel som sa vás spýtať, či je to človek, ktorému možno dôverovať.“

„Pán de Tréville si ho nesmierne váži a pán de Tréville, ako viete, je veľkým kráľovniným priateľom.“

„Rád by som vedel, či je to človek, ktorý sa osvedčil.“

„Ak som správne pochopil, ide vám o to, či je chrabrý vojak, a ak je to tak, myslím, že vám môžem odpovedať kladne. Pri obliehaní La Rochelle, v Suze a pri Pérpignane urobil, ako som počul, viac, než bola jeho povinnosť.“

„Guitaut, viete, že my úbohí ministri nepotrebujeme vždy len statočných mužov. Potrebujeme aj ľudí obratných. Nezaplietol sa pán d’Artagnan za čias kardinála do nejakej intrigy, z ktorej sa podľa verejnej mienky veľmi šikovne dostal?“

„Monsignor,“ Guitaut pochopil, že kardinál ho chce prinútiť rozprávať, „o tom viem len toľko, koľko sa vaša eminencia mohla dozvedieť z verejnej mienky. Sám som sa nikdy nezamiešal do nijakých intríg, a ak sa mi niekedy dostalo dôverne do uší niečo, čo sa týka intríg iných ľudí, je to výlučne moje tajomstvo a monsignor podistým uzná, že je lepšie, keď ho zachovám tým, ktorí sa mi s ním zverili.“

Mazarin pokýval hlavou a povedal:

„Ach, namojveru, šťastní sú ministri, ktorí sa dozvedia všetko, čo chcú vedieť.“

„Monsignor,“ pokračoval Guitaut, „to preto, že nevážia všetkých ľudí na rovnakých váhach, ale že sa vedia obrátiť na bojovníkov, ak ide o vojnu, a na intrigánov, keď ide o intrigy. Obráťte sa na nejakého intrigána z čias, o ktorých hovoríte, a dostanete z neho, čo len budete chcieť, prirodzene, ak zaplatíte.“

„Doparoma,“ odvetil Mazarin s úškľabkom, ktorý mu unikol zakaždým, keď sa reč zvrtla v tomto zmysle na peniaze, „zaplatíme… ak niet inej možnosti…“

„Monsignor si vážne želá, aby som mu menoval človeka, ktorý by bol zapletený do každého úkladu tých čias?“

„Per Bacco!“ povedal Mazarin. „Už hodinu nechcem od vás nič iné, ale vy máte tvrdú hlavu.“

„Viem o jednom a môžem vám za neho ručiť, pravda, ak vôbec bude chcieť hovoriť.“

„To už nechajte na mňa.“

„Monsignor, nie je vždy ľahké prinútiť ľudí hovoriť o tom, o čom nechcú.“

„Pch, podarí sa to, keď je človek trpezlivý. Tak teda, tým mužom je…“

„Gróf de Rochefort.“

„Gróf de Rochefort?“

„Bohužiaľ, asi pred štyrmi či piatimi rokmi zmizol a neviem, čo sa s ním stalo.“

„Ja to viem, Guitaut,“ odvetil Mazarin.

„Prečo sa potom vaša excelencia sťažuje, že nič nevie?“

„Vy si myslíte, že Rochefort…“ vravel Mazarin.

„Bol kardinálovým zapredancom, monsignor, upozorňujem vás, že to bude stáť veľa. Kardinál bol štedrý k svojim ľuďom.“

„Hej, hej, Guitaut,“ odvetil Mazarin, „bol to veľký človek, ale tejto chyby sa nevyvaroval. Ďakujem, Guitaut, využijem vašu radu, a to hneď dnes večer.“

Pri rozhovore prišli obaja na nádvorie Kráľovského paláca, kardinál kývol Guitautovi na pozdrav, a keď zbadal dôstojníka prechádzajúceho sa sem a tam, podišiel k nemu.

„Poďte, pán d’Artagnan,“ povedal Mazarin piskľavým hlasom, „mám pre vás rozkaz.“

D’Artagnan sa uklonil, vykročil za kardinálom po tajnom schodisku a o chvíľu sa znova dostali do pracovne. Kardinál si sadol za stôl, vzal kus čistého papiera a napísal naň pár riadkov.

D’Artagnan stál nezúčastnene, pokojne čakal ako stroj v uniforme, ktorý poslúcha príkazy iných.

Kardinál zložil list, dal naň svoju pečať a povedal:

„Pán d’Artagnan, tento list zanesiete do Bastily a privediete osobu, o ktorú v ňom žiadam. Vezmite si koč a eskortu a dávajte na väzňa obrovský pozor.“

D’Artagnan vzal list, priložil ruku ku klobúku, prudko sa zvrtol na opätkoch, ako by to urobil najobratnejší seržant-cvičiteľ, vyšiel z pracovne a o chvíľu bolo počuť jeho rázny a jednotvárny hlas:

„Eskortu štyroch mužov, koč a môjho koňa!“

O päť minút už na dlažbe nádvoria hrkotali kolesá koča a zneli konské podkovy.

III. Dvaja bývalí nepriatelia

D’Artagnan prišiel do Bastily, keď hodiny odbíjali pol deviatej, a dal sa ohlásiť u veliteľa.

Veliteľom Bastily bol ešte od čias bývalého kardinála pán du Tremblay, brat povestného kapucína Josepha, obávaného Richelieuovho obľúbenca, ktorého volali Sivá eminencia.

Keď maršal Bassompierre, ktorý bol v Bastile uväznený celých dvanásť rokov, počul svojich druhov, ako snívajú o slobode a vravia: „Dostanem sa na slobodu vtedy a vtedy,“ odpovedal im: „A ja, milí páni, sa dostanem von, keď odíde pán du Tremblay,“ čím chcel povedať, že po kardinálovej smrti musí nevyhnutne opustiť svoje miesto v Bastile aj pán du Tremblay a že na to isté miesto dosadne Bassompierre.

Jeho proroctvo sa skutočne takmer vyplnilo, lenže iným spôsobom, než si Bassompierre myslel, pretože keď kardinál zomrel, pokračovalo všetko ako doposiaľ. Pán du Tremblay totiž neodišiel a Bassompierre sa nedostal von.

Pán du Tremblay bol teda ešte stále veliteľom Bastily, keď tam d’Artagnan prišiel, aby splnil ministrov rozkaz. Veliteľ ho prijal nesmierne zdvorilo, a keďže sa práve chystal večerať, pozval aj d’Artagnana.

„S najväčším potešením,“ odvetil d’Artagnan, „ale ak sa nemýlim, na obálke je napísané ,Súrne‘.“

„Máte pravdu,“ povedal pán du Tremblay. „Hej, major, nech privedú dolu číslo 256.“

Každý, kto vošiel do Bastily, prestal byť človekom, stal sa číslom.

D’Artagnanovi prešiel mráz po chrbte, keď zaškrípali kľúče. Nezoskočil z koňa a hľadel na mreže, na neobyčajne silné okná, na hrubé múry, ktoré nevidel nikdy inak, než z druhej strany ochranných priekop, a ktoré mu pred nejakými dvadsiatimi rokmi naháňali hrozný strach.

Zaznel zvon.

„Musím odísť,“ povedal pán du Tremblay, „volajú ma, aby som podpísal väzňov prepúšťací list. Dovidenia, pán d’Artagnan.“

„Nech ma diabol zahubí, ak budem opätovať tvoj pozdrav!“ zahundral d’Artagnan, sprevádzajúc svoje rúhanie tým najpôvabnejším úsmevom. „Stačí ostať päť minút na nádvorí a ochoriem. Vidím, že by som radšej umrel na slame, čo sa pravdepodobne aj stane, než by som bral desaťtisíc libier ako veliteľ Bastily.“

Sotva dokončil tento monológ, objavil sa väzeň. Keď ho d’Artagnan zbadal, strhol sa, ale vzápätí v sebe prekvapenie potlačil. Väzeň nasadol do koča, zdalo sa, že d’Artagnana nespoznal.

„Páni,“ povedal d’Artagnan štyrom mušketierom, „odporúčali mi, aby som neobyčajne starostlivo strážil väzňa, a pretože koč nemá na dvierkach zámky, sadnem si k nemu. Pán de Lillebonne, buďte taký láskavý, vezmite môjho koňa za uzdu a veďte ho vedľa seba.“

D’Artagnan zoskočil z koňa, uzdu podal mušketierovi, nastúpil do koča, sadol si k väzňovi a hlasom, v ktorom nebolo možné postrehnúť ani najmenšie vzrušenie, povedal:

„Do Kráľovského paláca, a klusom.“

Koč sa vzápätí pohol a d’Artagnan využil tmu pod klenbou, popod ktorú prechádzali, a mocne väzňa objal.

„Rochefort!“ zvolal. „Ste to vy? Naozaj ste to vy? Nemýlim sa?“

„D’Artagnan!“ zvolal zarazený Rochefort.

„Ach, môj úbohý priateľ,“ pokračoval d’Artagnan, „nevidel som vás hádam päť rokov, a tak som si myslel, že ste už dávno pod zemou.“

„Namojdušu, nevidím veľký rozdiel medzi človekom mŕtvym a pochovaným zaživa,“ povedal Rochefort, „a ja som pochovaný zaživa, alebo k tomu nemám ďaleko.“

„A za čo ste v Bastile?“

„Mám vám povedať pravdu?“

„Áno.“

„Nuž, ani neviem.“

„Rochefort, vy mi nedôverujete?“

„To nie, na moju šľachtickú česť, ale nie je možné, aby som tu bol za to, čo mi dávajú za vinu.“

„A aká je to vina?“

„Dopustil som sa vraj nočnej lúpeže.“

„Vy že ste sa dopustili nočnej lúpeže? Žartujete, Rochefort?“

„Chápem. To si žiada bližšie vysvetlenie, však?“

„Priznávam, že áno.“

„Nuž, počúvajte, čo sa stalo: Raz po prehýrenom večere u Reinarda v Tuileriách, kde boli vojvoda d’Harcourt, Fontrailles, de Rieux a ďalší, vojvoda d’Harcourt navrhol, aby sme išli na Pont-Neuf stŕhať plášte. Ako iste viete, tento druh zábavy zaviedol do módy pán vojvoda Orleánsky.“

„Rochefort, zbláznili ste sa, vo vašom veku?“

„Nie, ale bol som opitý, a pretože táto zábava sa mi zdala akási prízemná, navrhol som rytierovi de Rieux, aby sme boli divákmi, a nie hercami. A aby sme videli celé predstavenie z prvej lóže, vydriapali sme sa na bronzového koňa. Vďaka ostrohám, ktoré nám poslúžili ako strmene, sme vzápätí sedeli koňovi na chrbte, cítili sme sa ohromne a videli sme vynikajúco. Kumpáni tak šikovne strhli zo päť plášťov, že sa postihnutí neopovážili ani len ceknúť. Vtom akýsi hlupák nestrpel tento žart ako ostatní, začal kričať: ,Stráže!‘ a privolal na nás patrolu lukostrelcov. Vojvoda d’Harcourt, Fontrailles a ostatní ušli! De Rieux chcel ujsť za nimi. Zdržiaval som ho presviedčaním, že nás určite nevyňuchajú. Neposlúchol, stúpil na ostrohu, ostroha sa však odlomila, on spadol na zem, zlomil si nohu a namiesto toho, aby čušal, začal kričať, akoby ho na nože brali. Chcel som skočiť za ním, ale už bolo neskoro: padol som lukostrelcom rovno do náručia, tí ma odviedli do Châteletu, kde som pokojne zaspal, presvedčený, že na druhý deň sa odtiaľ dostanem. Ale prešiel deň, druhý, prešiel týždeň, a nič. Napísal som kardinálovi. Ešte v ten deň prišli po mňa a odviedli ma do Bastily. A tam som už päť rokov. Myslíte, že je to za to, že som spáchal svätokrádež, keď som sa vydriapal na koňa Henricha IV.?“

„Ale kdeže, milý Rochefort, máte pravdu, to nemôže byť za to, pravdepodobne sa to však dozviete.“

„Ach, hej, už som sa aj zabudol spýtať, kam ma vlastne vediete?“

„Ku kardinálovi.“

„A čo chce?“

„Neviem, ani som nevedel, po koho idem.“

„To nie je možné. Vy, a jeho obľúbenec!“

„Ja a obľúbenec!“ zvolal d’Artagnan. „Ach, úbohý pán gróf, som gaskonský kadet ešte viac, než som bol vtedy, keď som vás stretol pri Meungu, pamätáte, a to bude pomaly dvadsať rokov!“

Po tejto vete si hlboko vzdychol.

„A predsa prichádzate s rozkazom!“

„Lebo som bol náhodou v predsieni a kardinál sa obrátil na mňa, ako by sa bol obrátil na hocikoho iného; stále som poručíkom mušketierov, ak dobre rátam, už celých dvadsaťjeden rokov.“

„Mazarin je teda stále Mazarinom.“

„Viac ako inokedy, môj milý! Povráva sa, že sa oženil s kráľovnou.“

„Oženil?“

„Ak nie je jej manželom, tak určite bude jej milencom.“

„Odolávať Buckinghamovi a podľahnúť Mazarinovi!“

„Také sú ženy!“ povedal múdro d’Artagnan.

„Ženy hej, ale kráľovné!“

„Panebože, veď kráľovné sú v tomto ohľade dvakrát ženami.“

„A pán de Beaufort je ešte stále vo väzení?“

„Stále, prečo sa pýtate?“

„Ach, mohol by ma odtiaľto dostať, pretože mi je naklonený.“

„Máte pravdepodobne bližšie k slobode ako on a dostanete ho odtiaľ vy.“

„Tak teda vojna…“

„Bude.“

„So Španielskom?“

„Nie, s Parížom.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Počujete tie výstrely?“

„Áno. No a čo?“

„To sa meštiaci zabávajú, čakajú na príležitosť.“

„Myslíte, že by sa s meštiakmi dalo niečo robiť?“

„Pravdaže, sľubujú, že hej, a keby mali vodcu, ktorý by dokázal zjednotiť všetky skupiny…“

„Škoda, že nie som na slobode.“

„Ech, doparoma, len nezúfajte. Ak po vás Mazarin posiela, znamená to, že vás určite potrebuje, a ak vás potrebuje, blahoželám vám. Mňa už roky nikto nepotrebuje, a vidíte, kde som.“

„Tak sa teda sťažujte, dajte na moju radu!“

„Počujte, Rochefort. Urobme dohodu…“

„Akú?“

„Viete, že sme dobrí priatelia.“

„Doparoma, veď nosím stopy nášho priateľstva: tri jazvy po meči!…“

„Ak znovu získate priazeň, nezabudnite na mňa!“

„Na Rochefortovu česť, ale žiadam od vás to isté.“

„Súhlasím, tu je moja ruka.“

„Takže pri prvej príležitosti, ktorá sa vám naskytne, zmieňte sa o mne…“

„Zmienim, a vy?“

„Ja takisto.“

„Ešte dačo, treba sa zmieniť aj o vašich priateľoch?“

„O akých?“

„No predsa o Athosovi, Porthosovi a Aramisovi, vari ste už na nich zabudli?“

„Takmer.“

„Čo sa s nimi stalo?“

„Ani neviem.“

„Naozaj?“

„Ach, božemôj, áno, rozišli sme sa, ako viete. Žijú, a to je všetko, čo vám môžem povedať. Len zavše sa o nich aj nepriamo niečo dozviem. Ale nech ma čert vezme, ak viem, v ktorom kúte sveta sa potulujú. Nie, Rochefort, čestné slovo, nemám už iného priateľa než vás.“

„A ten slávny muž… ako sa volá ten chlapík, ktorého som urobil seržantom piemontského pluku?“

„Planchet?“

„Áno, slávny Planchet. Čo sa s ním stalo?“

„Vyženil cukráreň na Ulici Lombarďanov, ten chlapík mal vždy rád sladkosti. Stal sa teda parížskym meštiakom a s veľkou pravdepodobnosťou vyvoláva v tejto chvíli vzburu. Uvidíte, že ten šibal bude konšelom skôr, ako sa ja stanem kapitánom.“

„Len trochu odvahy, milý d’Artagnan! Ak je človek s kolesom najnižšie, stačí ho otočiť a dostane sa hore. Možno sa váš osud zmení ešte dnes večer.“

„Možno!“ povedal d’Artagnan a zastavil koč.

„Čo to robíte?“ spýtal sa Rochefort.

„Už sme takmer na mieste a nechcem, aby ma videli vystupovať z koča. Nepoznáme sa.“

„Máte pravdu. Zbohom.“

„Dovidenia a nezabudnite na svoj sľub.“

D’Artagnan znovu vysadol na koňa a zaradil sa na čelo eskorty. O päť minút prišli na nádvorie Kráľovského paláca.

D’Artagnan odviedol väzňa hlavným schodiskom a prešiel s ním cez predsieň a chodbu. Keď sa ocitli predo dvermi Mazarinovej pracovne a keď sa d’Artagnan chcel dať ohlásiť, Rochefort ho chytil za plece a s úsmevom povedal:

„D’Artagnan, musím sa vám priznať, nad čím som rozmýšľal celou cestou, keď som videl skupinky mešťanov, popri ktorých sme prechádzali a ktoré sa s planúcimi očami dívali na vás a na vašich štyroch mušketierov.“

„Len to povedzte,“ povzbudil ho d’Artagnan.

„Stačilo mi len zakričať na pomoc a boli by vás i vašu družinu roztrhali na kúsky a ja by som bol na slobode.“

„A prečo ste to neurobili?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Ale choďte!“ odvetil Rochefort. „Veď sme si prisahali priateľstvo! Ech, keby ma eskortoval niekto iný, nepoviem…“

D’Artagnan sklonil hlavu.

,Že by bol Rochefort lepší než ja?‘ spýtal sa v duchu. Vzápätí sa dal ohlásiť u ministra.

„Nech vstúpi pán de Rochefort,“ bolo počuť Mazarinov netrpezlivý hlas, len čo mu ohlásili ich mená, „a požiadajte pána d’Artagnana, aby počkal: ešte máme čosi spolu vybaviť.“

Tieto slová d’Artagnana celkom potešili. Ako povedal, už dávno ho nikto nepotreboval a toto Mazarinovo vytrvalé naliehanie sa mu zdalo dobrým znamením.

Na Rocheforta pôsobila Mazarinova vytrvalosť tak, že sa mal na pozore. Vošiel do pracovne. Mazarin sedel pri stole oblečený ako obyčajne, teda v habite, ktorý sa podobal kňazskému rúchu tých čias, až na to, že mal fialové pančuchy a fialový plášť.

Dvere sa znova zavreli. Rochefort pozrel potajomky na Mazarina a oči sa mu stretli s ministrovým pohľadom.

Minister bol stále rovnaký, starostlivo učesaný, oholený, navoňaný a vďaka svojej koketnosti vyzeral mladší, než v skutočnosti bol. S Rochefortom to bolo celkom naopak, za päť rokov vzácny priateľ pána de Richelieu veľmi zostarol: čierne vlasy mu obeleli a bronzovú farbu pleti zamenila bledosť, zrejme z vyčerpania. Keď ho Mazarin videl, nebadateľne pokrútil hlavou, akoby chcel povedať: „Tento muž sa mi už nezdá schopný veľkých vecí.“

Po chvíľke ticha, ktorá sa zdala Rochefortovi celou večnosťou, Mazarin vytiahol zo zväzku otvorený list a povedal:

„Našiel som tu list, v ktorom žiadate slobodu, pán de Rochefort. Vy ste teda vo väzení?“

Rochefort sa zachvel.

„Myslel som, že vaša eminencia to vie lepšie než ktokoľvek iný,“ povedal.

„Ja? Vôbec nie! V Bastile je mnoho väzňov, ktorí sú tam ešte od čias pána de Richelieu, a ja nepoznám ani ich mená.“

„Och, ale ja, to je niečo iné, monsignor. Vy ste vedeli moje meno, lebo ma na rozkaz vašej eminencie previezli zo Châteletu do Bastily.“

„Myslíte?“

„Som o tom presvedčený.“

„Áno, naozaj si spomínam, neodmietli ste vtedy podniknúť pre kráľovnú cestu do Bruselu?“

„Ach, ach,“ povedal Rochefort, „to je teda tá pravá príčina? Už päť rokov po nej pátram. Som ja ale hlupák, že som na to neprišiel!“

„Nehovorím, že to bol dôvod, prečo vás vzali do väzenia. Rozumejme si, ja vám len dávam otázku, a to je všetko: Neodmietli ste vari ísť do Bruselu v službách kráľovnej, zatiaľ čo v službách nebohého kardinála ste tam išli?“

„Práve preto, že som tam bol v službách nebohého kardinála, nemohol som sa tam vrátiť v službách kráľovnej. V Bruseli som bol za hrozných okolností. Počas Chalaisovho sprisahania. Bol som tam práve preto, aby som sa zmocnil Chalaisovej korešpondencie s arcivojvodom, a už vtedy, keby ma boli spoznali, boli by ma roztrhali. Ako ste chceli, aby som sa tam ešte vrátil! Bol by som kráľovnú zahubil, a nie jej poslúžil.“

„Nuž vidíte, drahý pán de Rochefort, ako sa tie najlepšie úmysly zle vysvetľujú. Kráľovná vo vašom odmietnutí videla len obyčajné odmietnutie a jej veličenstvo kráľovná sa veľa na vás sťažovala za čias nebohého kardinála!“

Rochefort sa pohŕdavo usmial.

„Práve preto, že som veľmi dobre slúžil kardinálovi de Richelieu proti kráľovnej, mali ste, monsignor, pochopiť, že po jeho smrti by som vám dobre slúžil proti celému svetu.“

„Pán de Rochefort, ja nie som ako pán de Richelieu, ktorý túžil po všemohúcnosti,“ povedal Mazarin, „ja som obyčajný minister, ktorý nepotrebuje služobníkov, lebo sám je kráľovniným služobníkom. Nuž, jej veličenstvo je veľmi popudlivé: asi sa dozvedelo, že ste ho odmietli, považovalo tento váš čin za vypovedanie vojny, a pretože vedelo, aký ste vynikajúci, a tým aj nebezpečný človek, nariadilo mi, aby som vás dal zavrieť. Vidíte, drahý de Rochefort, takto ste sa dostali do Bastily.“

„Monsignor, ak som sa dostal do Bastily nejakým nedopatrením…“

„Áno, áno,“ prikývol Mazarin, „všetko sa istotne dá urovnať. Ste človek, ktorý pochopí určité veci a len čo ich pochopí, okamžite ich aj bude presadzovať.“

„To bol názor pána kardinála de Richelieu a môj obdiv k tomu mužovi rastie ešte viac, keďže, ako ste mi povedali, tak súdite aj vy.“

„Máte pravdu,“ povedal Mazarin, „pán kardinál bol veľkým politikom, v tom bola jeho prednosť predo mnou, lebo ja som celkom obyčajný človek, ktorý nepozná nijaké okolky. Mne je na škodu, že som francúzsky úprimný.“

Rochefort si zahryzol do pery, aby sa nezasmial.

„Dostávam sa teda k veci. Potrebujem dobrých priateľov a verných služobníkov. Keď vravím, že ich potrebujem, znamená to, že ich potrebuje kráľovná. Plním len rozkazy kráľovnej, chápete? Nerobím ako pán kardinál de Richelieu, ktorý sa riadil len svojimi rozmarmi. Nikdy nebudem taký veľký človek ako on, ale zato, pán de Rochefort, som dobrý človek a dúfam, že vám to budem môcť dokázať.“

Rochefort poznal tento podlízavý hlas, chvíľami prifarbený akýmsi sipením, ktoré pripomínalo vretenicu.

„Som ochotný vám veriť, monsignor,“ povedal, „hoci, pokiaľ ide o mňa, mám málo dôkazov o dobrotivosti, o akej hovorí vaša eminencia. Monsignor, nezabúdajte,“ pokračoval Rochefort, keď si všimol gesto, ktoré sa minister pokúšal potlačiť, „nezabúdajte, že už päť rokov sedím v Bastile a že nič tak nepopletie myšlienky, ako keď človek posudzuje veci cez väzenské mreže.“

„Ach, pán de Rochefort, už som vám povedal, že ja skutočne nemôžem za to, že ste vo väzení. Kráľovná… hnev ženy a panovníčky, čo chcete? Ale hnev pominie, ako prišiel, a potom už na to nemyslí…“

„Monsignor, chápem, že kráľovná na to už nepomyslí, lebo prežila päť rokov v Kráľovskom paláci vo víre slávností, medzi dvoranmi. Ale ja, čo som celý ten čas strávil v Bastile…“

„Božemôj, milý de Rochefort, nazdávate sa, že v Kráľovskom paláci sa žije veselo? Ale kdeže! Aj my sme zažili veľké trampoty, verte mi. No nevravme už o tom. Ja som vyložil karty. Ste s nami, pán de Rochefort?“

„Aby ste rozumeli, monsignor, nič lepšie si nemôžem želať, ale ničomu nerozumiem. V Bastile sa dá rozprávať o politike len s vojakmi a žalárnikmi a nemáte ani tušenia, ako málo tí ľudia vedia o tom, čo sa deje. Ja som stále oddaný pánu de Bassompierre… Patrí ešte k sedemnástim veľmožom?“

„Zomrel, je to veľká strata. Bol to muž oddaný kráľovnej a oddaných ľudí je málo.“

„Doparoma, to si myslím!“ odvetil Rochefort. „A keď ich máte, pošlete ich do Bastily.“

„Ale čo dokazuje ich oddanosť?“ spýtal sa Mazarin.

„Čin,“ povedal Rochefort.

„Ach, áno, čin!“ odvetil minister zamyslene. „Ale kde nájsť mužov činu?“

Rochefort pokrútil hlavou.

„Je ich dosť, monsignor, len vy zle hľadáte.“

„Ja že zle hľadám? Čo tým chcete povedať, milý pán de Rochefort? Poučte ma, prosím. Asi ste sa veľa naučili v dôvernom styku s nebohým kardinálom. Ach, to bol naozaj veľký muž!“

„Nenahnevá sa monsignor, keď mu dám mravné ponaučenie?“

„Nikdy! Viete dobre, že mne možno povedať všetko. Chcem, aby ma ľudia mali radi, a nie, aby sa ma báli.“

„Tak dobre, monsignor, v cele mám do steny klincom vyryté príslovie.“

„Aké?“ spýtal sa Mazarin.

„Toto, monsignor: Aký pán…“

„Poznám: … taký sluha.“

„Nie: … taký služobník. Trochu ho pozmenili práve tí oddaní ľudia, o ktorých som vám pred chvíľou hovoril, urobili to pre svoje zvláštne uspokojenie.“

„Dobre, dobre! A čo znamená to príslovie?“

„Že pán de Richelieu si vedel nájsť desiatky oddaných služobníkov.“

„On, čo bol terčom kdejakej dýky? On, čo celý život odrážal údery, ktoré sa na neho sypali?“

„Odrazil ich, hoci boli prudké. Bolo to preto, že popri silných nepriateľoch mal aj silných priateľov.“

„Veď práve toho sa domáham!“

„Poznal som ľudí,“ pokračoval Rochefort, keď usúdil, že nadišiel čas dodržať slovo, ktoré dal d’Artagnanovi, „poznal som ľudí, ktorí svojou obratnosťou stokrát zmiatli kardinálov dôvtip, ktorí svojou statočnosťou porazili jeho gardu a jeho špehov, ľudí, ktorí bez peňazí, bez podpory, bez úveru zachránili korunu korunovanej hlavy a prinútili kardinála žiadať o milosť.“

„Ale tí ľudia, o ktorých hovoríte,“ povedal Mazarin a v duchu sa usmieval nad tým, že Rochefort mieri práve tam, kam ho chcel dostať, „neboli oddaní kardinálovi, keď bojovali proti nemu.“

„To nie, bolo by sa im dostalo lepšej odmeny. Nešťastie však bolo v tom, že boli oddaní tej istej kráľovnej, pre ktorú vy práve teraz hľadáte služobníkov.“

„Ako to, že o tom všetkom viete?“

„Pretože tí ľudia boli v tom čase mojimi nepriateľmi, pretože bojovali proti mne, pretože som robil všetko, čo by im mohlo ublížiť, pretože oni mi to zasa statočne vracali. Pretože jeden z nich, s ktorým som sa mimoriadne dostal do kríža, ma asi tak pred siedmimi rokmi bodol mečom. Bola to tretia rana, ktorú mi zasadila jeho ruka… a bola vyrovnaním starého účtu.“

„Ach, keby som poznal takých mužov!“ povedal Mazarin s obdivuhodnou dobromyseľnosťou.

„Ech, monsignor, jedného z nich máte už šesť rokov pred dverami a tých šesť rokov ste ho neuznali súceho na nič.“

„Kto je to?“

„Pán d’Artagnan.“

„Ten Gaskonec!“ zvolal Mazarin, dokonale predstierajúc prekvapenie.

„Ten Gaskonec zachránil kráľovnú a prinútil pána de Richelieu priznať, že v bystrosti, obratnosti a politike je v porovnaní s ním len obyčajný školáčik.“

„Naozaj?“

„Je to tak, ako som mal česť povedať vašej eminencii.“

„Porozprávajte mi o tom niečo, milý pán de Rochefort.“

„To je ťažké, monsignor,“ odvetil šľachtic s úsmevom.

„Tak mi to rozpovie sám.“

„Pochybujem, monsignor.“

„A prečo?“

„Lebo to tajomstvo nepatrí jemu. Ako som vám už povedal, to tajomstvo patrí jednej veľkej kráľovnej.“

„A vykonal to sám?“

„Nie, monsignor, mal troch priateľov, troch hrdinov, ktorí mu pomáhali… hrdinov, akých práve hľadáte…“

„Vravíte, že tí štyria boli priatelia?“

„Samozrejme, boli ako jeden muž, akoby štyri srdcia bili v jednej hrudi. A čo všetko tí štyria dokázali!“

„Drahý pán de Rochefort, vskutku napínate moju zvedavosť do takej miery, že sa to nedá ani povedať. Nemohli by ste mi vyrozprávať celý príbeh?“

„To nie, ale môžem vám porozprávať rozprávku, skutočnú rozprávku o vílach, za to ručím, monsignor.“

„Rozprávajte, pán de Rochefort. Mám veľmi rád rozprávky.“

„Chcete teda, monsignor?“

Rochefort sa usiloval vypátrať na jemnej a ľstivej tvári kardinálov úmysel.

„Áno.“

„Tak počúvajte! Bola raz jedna kráľovná… mocná kráľovná jedného z najväčších kráľovstiev sveta, ktorej jeden veľký minister želal najprv všetko najlepšie, potom všetko najhoršie. Neskúmajte, monsignor, neuhádnete, kto to bol. Všetko sa udialo dávno pred vaším príchodom do kráľovstva, v ktorom tá kráľovná vládla. Raz prišiel na kráľovský dvor taký statočný, taký bohatý a taký elegantný vyslanec, že boli doňho všetky ženy zbláznené. Ba samotná kráľovná, akiste pri spomienke na spôsob, akým riešil štátne záležitosti, mu neopatrne darovala nádherný šperk, ktorý sa nedal nahradiť iným. Keďže ten šperk bol od samého kráľa, minister ho prinútil žiadať od kráľovnej, aby sa šperk objavil na jej toalete na najbližšom plese. Istotne je vám zbytočné vysvetľovať, monsignor, že minister s istotou vedel, že šperk si vzal vyslanec so sebou do vlasti na druhej strane mora. Veľká kráľovná bola stratená! Stratená, ako jej posledná poddaná, lebo padala z výšky celej svojej veľkej vznešenosti.“

„Naozaj?“ spýtal sa Mazarin.

„Monsignor, štyria muži sa rozhodli, že ju zachránia. Neboli to nijakí princovia, nijakí vojvodovia, neboli to nijakí vznešení muži a neboli to ani nijakí boháči. Boli to štyria vojaci so šľachetnými srdcami, silnými rukami a spoľahlivými mečmi. Vydali sa na cestu. Minister vedel o ich odchode, nastaval im do cesty ľudí, ktorí im mali zabrániť dostať sa k cieľu. Troch z nich nesčíselní útočníci vyradili z boja. Ale ten štvrtý sa dostal do prístavu, zabil alebo zranil všetkých, čo ho chceli zadržať, preplavil sa cez more a priniesol šperk veľkej kráľovnej. Tá si ho v určený deň mohla pripnúť na hruď, a ministra porazila. Čo poviete na ten čin, monsignor?“

„Je to veľkolepé!“ povedal Mazarin zamyslene.

„No vidíte, a viem o podobných desiatich.“

Mazarin už nerozprával, sníval.

Prešlo asi päť minút.

„Monsignor, už sa ma nechcete na nič opýtať?“ spýtal sa Rochefort.

„Len toľko, či pán d’Artagnan bol jedným z tých štyroch mužov?“

„On to celé viedol.“

„A ako sa volali tí ostatní?“

„Dovoľte, monsignor, to by som rád nechal na starosti d’Artagnanovi, nech vám ich vymenuje sám. Boli to jeho priatelia, a nie moji. Hádam len on bude mať na nich nejaký vplyv, ja ich ani nepoznám pod skutočnými menami.“

„Nedôverujete mi, pán de Rochefort. Chcem byť úprimný až do konca: potrebujem vás, jeho, všetkých!“

„Začnite so mnou, monsignor, keď ste už po mňa poslali a som tu, potom prejdite k nim. Nečudujte sa, že som taký zvedavý. Ak je človek päť rokov vo väzení, je spokojnejší, keď vie, kam ho posielajú.“

„Drahý pán de Rochefort, vy budete mať dôverné poslanie, pôjdete do Vincennes, kde je uväznený pán de Beaufort a budete mi ho strážiť… Čo vám je?“

„Vidím, že mi navrhujete niečo úplne nemožné,“ Rochefort sklamane pokrútil hlavou.

„Nemožné! Ako to?“

„Lebo pán de Beaufort patrí k mojim priateľom, alebo skôr ja som jeho priateľom. Zabudli ste, monsignor, že on sa za mňa zaručil u kráľovnej?“

„Pán de Beaufort patrí odvtedy k nepriateľom štátu.“

„Áno, monsignor, je to celkom možné. Ale pretože ja nie som ani kráľ, ani kráľovná či minister, nie je mojím nepriateľom a nemôžem prijať to, čo mi ponúkate.“

„Tomu vravíte oddanosť?… Blahoželám vám! Vaša oddanosť vás teda veľmi nezaväzuje, pán de Rochefort.“

„A okrem toho, monsignor,“ pokračoval Rochefort, „pochopte, že vyjsť z Bastily a vydať sa do Vincennes znamená len zmeniť väzenie.“

„Povedzte radšej, že patríte k prívržencom pána de Beaufort a bude to od vás úprimnejšie.“

„Monsignor, bol som tak dlho vo väzení, že som prívržencom čerstvého vzduchu. Dajte mi na starosť hocičo iné, poverte ma nejakou misiou, využite ma aktívne, ale podľa možností na voľných cestách!“

„Drahý pán de Rochefort,“ povedal Mazarin posmešne, „priveľmi podliehate horlivosti: ešte stále sa cítite mladíkom, lebo máte mladé srdce, ale určite by vám chýbali sily. Verte mi, momentálne si potrebujete oddýchnuť. Komorník!“

„Nepotrebujete ma teda, monsignor?“

„Naopak, potreboval som vás.“

Vošiel Bernouin.

„Zavolajte niektorého posla,“ povedal kardinál, „a zostaňte pri mne,“ dodal ticho.

Vošiel posol. Mazarin napísal niekoľko slov, podal mu lístok a kývol hlavou na pozdrav.

„Zbohom, pán de Rochefort!“ povedal.

Rochefort sa úslužne uklonil.

„Vidím, monsignor, že ma odvádzajú do Bastily,“ povedal.

„Ste celkom bystrý.“

„Vrátim sa tam, monsignor, ale opakujem vám, že nerobíte dobre, keď ma neviete využiť.“

„Vás, priateľa svojich nepriateľov!“

„Čo chcete! Mali ste ma urobiť nepriateľom svojich nepriateľov…“

„Myslíte, že ste len vy, pán de Rochefort? Verte mi, že si nájdem takých, ktorí sa vám vyrovnajú.“

„Želám vám to monsignor.“

„Dobre, dobre, choďte už, choďte! Musím vás upozorniť, pán de Rochefort, že by bolo zbytočné, aby ste mi ešte písali, vaše listy by boli stratené.“

„Vytiahol som gaštany z ohňa,“ zahundral si Rochefort, keď odchádzal, „a ak d’Artagnan nebude so mnou spokojný, keď mu o chvíľu poviem, ako som ho chválil, bude to ťažké. Ale kam ma to, doparoma, vedú?“

Naozaj, Rocheforta neodvádzali do predsiene, kde čakal d’Artagnan, ale po malom schodisku. Na dvore našiel koč a štyroch mužov eskorty. Svojho priateľa však hľadal márne.

„Ach, ach,“ povzdychol si, „tým sa to strašne mení! A ak je na uliciach stále toľko ľudu, nuž pokúsim sa dokázať Mazarinovi, že som, chvalabohu, dobrý ešte na niečo iné ako na stráženie väzňa.“

A vyskočil do koča ľahko ani dvadsaťpäťročný mladík.

IV. Štyridsaťšesťročná Anna Rakúska

Keď Mazarin ostal sám s Bernouinom, na chvíľu sa zamyslel. Vedel toho veľa, a presa ešte nevedel dosť. Mazarin bol pri hre veľkým klamárom, hovoril tomu „využiť prednosti“. Rozhodol sa, že rozohrá partiu s d’Artagnanom až vtedy, keď spozná všetky karty svojho súpera.

„Monsignor nič nerozkáže?“ spýtal sa Bernouin.

„Ale hej,“ odvetil Mazarin, „posvieť mi, idem ku kráľovnej.“

Bernouin vzal svietnik a kráčal pred ním.

Bol tam tajný priechod, ktorý viedol z Mazarinových izieb a pracovne do izieb kráľovnej. Touto chodbou sa kardinál uberal vždy, keď chcel navštíviť Annu Rakúsku.

Keď Bernouin vošiel do spálne, kam chodba ústila, stretol pani Beauvaisovú. Pani Beauvaisová a Bernouin boli dôverníkmi tejto prestarnutej lásky. Pani Beauvaisová sa podujala ohlásiť kardinálov príchod Anne Rakúskej, ktorá bola v modlitebni s mladým Ľudovítom XIV.

Anna Rakúska sedela na veľkej pohovke, hlavu mala položenú na ruke, lakťom opretej o stôl, a pozorovala kráľovské dieťa, ktoré ležalo na koberci a listovalo vo veľkej knihe. Anna Rakúska bola kráľovná, ktorá sa vedela nudiť s akousi majestátnosťou: niekedy zostávala dlhé hodiny utiahnutá vo svojej izbe alebo vo svojej modlitebni, nečítala a ani sa nemodlila.

Kniha, s ktorou sa hral kráľ, bolo dielo plné rytín, predstavujúcich slávne činy Alexandrove.

Pani Beauvaisová sa objavila vo dverách modlitebne a ohlásila kardinála Mazarina.

Chlapec sa zodvihol na jedno koleno, zvraštil obočie, pozrel na matku a povedal:

„Prečo prichádza takto, a ani si nevyžiadal audienciu?“

Anna sa slabo začervenala a odvetila:

„Je potrebné, aby prvý minister v časoch, v akých žijeme, mohol prísť kedykoľvek ku kráľovnej oznámiť jej, čo sa deje, a pritom nevyvolával zvedavosť alebo zlomyseľné reči celého dvora.“

„Zdá sa mi však, že pán de Richelieu takto nechodieval,“ odvetilo neúprosne dieťa.

„Ako si vy môžete pamätať, čo robil pán de Richelieu? To predsa nemôžete vedieť, boli ste ešte príliš mladý.“

„Ja sa nepamätám, ale pýtal som sa a povedali mi to.“

„A kto vám to povedal?“ spýtala sa Anna Rakúska so zle utajovanou mrzutosťou.

„Viem, že nikdy nesmiem menovať osoby, ktoré mi odpovedajú na otázky,“ odvetil chlapec, „inak by som sa nič nedozvedel.“

V tej chvíli vošiel Mazarin. Kráľ vzápätí vstal, vzal knihu, zatvoril ju a odniesol na stôl. Tam ostal stáť, aby si Mazarin nemohol sadnúť.

Mazarin pohľadom pozorne všetko sledoval, zdalo sa, akoby hľadal vysvetlenie toho, čo predchádzalo jeho príchodu. Úctivo sa uklonil pred kráľovnou, hlboko sa uklonil kráľovi. Ten mu len hrdo prikývol hlavou, a keď mu matkin pohľad vyčítal tento prejav nenávisti, ktorý Ľudovít XIV. už od detstva prechovával ku kardinálovi, s úsmevom na tvári ministrovu poklonu prijal.

Anna Rakúska sa usilovala uhádnuť z Mazarinovej tváre príčinu tejto neočakávanej návštevy, pretože kardinál k nej prichádzal spravidla len vtedy, keď už bola sama.

Minister nebadane kývol hlavou. Kráľovná sa obrátila na pani Beauvaisovú a povedala:

„Už je čas, aby išiel kráľ spať, zavolajte La Porta.“

Potom kráľovná zo tri razy povedala malému Ľudovítovi, aby si šiel ľahnúť, chlapec sa však stále jemne domáhal, aby mohol zostať. Napokon už nič nenamietal, len si zahryzol do perí a zbledol. Keď vošiel La Porte, chlapec ani nepobozkal matku, ale išiel rovno k nemu.

„Tak čo, Ľudovít,“ povedala Anna, „prečo ma nepobozkáte?“

„Myslel som si, že sa na mňa hneváte, madam, keď ma vyháňate.“

„Ja vás nevyháňam, ale mali ste kiahne a obávam sa, že bdenie vás unavuje.“

„Keď ste ma dnes poslali utíšiť ľud, nemali ste tieto obavy.“

„Sire,“ povedal La Porte, aby zmenil tému rozhovoru, „aké želanie má jeho veličenstvo, komu mám dať niesť svietnik?“

„Komu chceš, La Porte,“ odvetil chlapec, „len nech to nie je Mancini,“ dodal nahlas.

Pán Mancini bol kardinálovým synovcom, ktorého Mazarin umiestnil u kráľa ako čestné páža a Ľudovít XIV. naňho prenášal časť nenávisti, ktorú prechovával k svojmu ministrovi.

Kráľ odišiel, no nepobozkal matku a nepozdravil kardinála.

„Bravó,“ poznamenal Mazarin, „rád vidím, že jeho veličenstvo vychovávajú tak, aby sa desilo pretvárky.“

„Čo vás k tomu vedie?“ spýtala sa kráľovná takmer bojazlivo.

„Myslím, že kráľov odchod nepotrebuje nijaké komentáre. Napokon, jeho veličenstvo sa ani neusiluje zatajiť, ako málo lásky ku mne prechováva. To mi však nijako nebráni, aby som mu bol oddane k službám, ako som bol k službám jej veličenstva.“

„Prosím vás, aby ste mu prepáčili, kardinál,“ povedala kráľovná, „je to len dieťa, ktoré nemôže ešte pochopiť všetky povinnosti, ktoré k vám má.“

Kardinál sa usmial.

„Ale,“ pokračovala kráľovná, „akiste ste prišli kvôli niečomu dôležitému, tak o čo ide?“

Mazarin si sadol, alebo sa skôr zvalil na širokú pohovku, a s melancholickým výrazom v tvári povedal:

„O to, že sa pravdepodobne budeme musieť čoskoro rozísť, ibaže by ste vo svojej oddanosti zašli tak ďaleko, že by ste ma nasledovali do Talianska.“

„A prečo?“ spýtala sa kráľovná.

„Lebo, ako sa spieva v opere Thisbé,“ pokračoval Mazarin, „celý svet sa sprisahal, aby rozdelil našu ohnivú lásku.“

„Žartujete!“ zvolal kráľovná, pokúšajúc sa nadobudnúť svoju bývalú dôstojnosť.

„Veru nie, madam!“ odvetil Mazarin. „Nežartujem ani najmenej, skôr by som plakal a prosím vás, aby ste tomu verili. Zamyslite sa dobre nad tým, čo som povedal: celý svet sa sprisahal, aby rozdelil našu ohnivú lásku. A pretože aj vy patríte k tomu svetu, chcem povedať, že aj vy ma opúšťate.“

„Kardinál!“

„Ach, božemôj, nevidel som vás vari raz večer milo sa usmievať na vojvodu Orleánskeho, alebo skôr na to, čo vám rozprával?“

„A čo mi rozprával?“

„Madam, vravel vám: ,Váš Mazarin je kameňom úrazu. Nech odíde a všetko pôjde dobre.‘“

„A čo som mala podľa vás urobiť?“

„Och, madam, zdá sa mi, že ste kráľovná!“

„Krásna to hodnosť, keď je človek vydaný napospas hocijakému pisárikovi z Kráľovského paláca alebo chudobnému zemanovi v kráľovstve!“

„Predsa máte dosť sily, aby ste od seba odohnali ľudí, ktorí sa vám nepáčia.“

„Chcete povedať, ktorí sa nepáčia vám!“ odvetila kráľovná.

„Mne?“

„Určite. Kto vyhnal pani de Chevreuse, ktorá bola za minulej vlády prenasledovaná celých dvanásť rokov?“

„Intrigánku, ktorá chcela proti mne snovať úklady, ako to robila proti pánu de Richelieu.“

„Kto vyhnal pani de Hautefort, tú dokonalú priateľku, ktorá odmietla kráľovu priazeň, aby si zachovala tú moju?“

„Hanblivku, ktorá vám vravela každý večer, keď vás vyzliekala, že tým, že milujete kňaza, strácate svoju dušu, akoby človek preto, že je kardinál, bol i kňazom!“

„Kto dal zavrieť pána de Beaufort?“

„Škriepnika, ktorý večne rozprával len o tom, že ma zavraždí!“

„Vidíte, kardinál,“ pokračovala kráľovná, „že vaši nepriatelia sú aj mojimi nepriateľmi.“

„To nie je všetko, madam, bolo by treba, aby vaši priatelia boli aj mojimi priateľmi.“

„Moji priatelia, pane?“ kráľovná zavrtela hlavou. „Ach, už nemám nijakých priateľov.“

„Predsa nie je možné, aby ste nemali priateľov v šťastí, keď ste ich mali v nešťastí?“

„To preto, že v šťastí som na svojich priateľov zabudla, kardinál, lebo som sa správala ako Mária Medicejská, ktorá po návrate z prvého vyhnanstva pohrdla všetkými, ktorí pre ňu trpeli a od ktorej sa odvrátil celý svet, dokonca aj jej syn. Keď bola vypovedaná druhý raz, zomrela v Kolíne celkom opustená.“

„Ale, ale, a nebolo by kedy napraviť chybu?“ spýtal sa Mazarin. „Hľadajte medzi svojimi priateľmi, medzi tými najstaršími.“

„Čo tým chcete povedať, pane?“

„Len to, čo som povedal: hľadajte.“

„Ach, márne sa dívam okolo seba, na nikoho nemám vplyv. Monsieur sa ako vždy nechá usmerňovať svojím obľúbencom: včera to bol Choisy, dnes je ním La Rivière, zajtra to bude niekto iný. Pán Princ sa zase dáva dirigovať biskupom koadjútorom, ktorého usmerňuje pani de Guéménée.“

„Madam, nekážem vám, aby ste hľadali medzi svojimi terajšími priateľmi, ale rozhliadnite sa medzi tými starými.“

„Medzi starými priateľmi?“ spýtala sa kráľovná.

„Áno, medzi svojimi starými priateľmi, medzi tými, ktorí vám pomáhali bojovať proti vojvodovi de Richelieu, dokonca ho aj poraziť.“

,Kam ma to chce zaviesť?‘ pýtala sa v duchu kráľovná a nepokojne hľadela na kardinála.

„Áno,“ pokračoval kardinál, „za určitých okolností, s takým mocným a bystrým umom, ktorý charakterizuje vaše veličenstvo, a vďaka podpore ste vedeli odraziť útoky tohto protivníka.“

„Ja som trpela,“ odvetila kráľovná, „a to je všetko!“

„Áno, ako trpia ženy, ktoré sa pomstia,“ odpovedal Mazarin. „Poďme k veci: poznáte pána de Rochefort?“

„Pán de Rochefort nepatril k mojim priateľom,“ odvetila kráľovná, „skôr by som povedala, že patril k mojim najúhlavnejším nepriateľom a bol jedným z najoddanejších kardinálových mužov. Myslela som, že to viete.“

„Viem to tak dobre, ako že sme ho dali zavrieť do Bastily,“ odvetil Mazarin.

„A dostal sa odtiaľ?“ spýtala sa kráľovná.

„Kdeže, neznepokojujte sa, ešte je tam. Spomínam ho len preto, aby som sa dostal k niekomu inému. Poznáte pána d’Artagnana?“ pokračoval Mazarin, hľadiac kráľovnej rovno do očí.

To meno zasiahlo Annu Rakúsku priamo do srdca.

,Že by bol ten Gaskonec taký indiskrétny?‘ pýtala sa v duchu a nahlas povedala:

„D’Artagnana? Počkajte, áno, určite, to meno mi je známe. D’Artagnan, mušketier, ktorý miloval jednu z mojich dám, to úbohé stvorenie kvôli mne otrávili.“

„To je všetko?“ spýtal sa Mazarin.

Kráľovná s údivom pozrela na kardinála.

„Ale, pán kardinál, zdá sa mi, že ma vypočúvate?“ namietala.

„A vy odpovedáte len podľa svojej fantázie,“ povedal Mazarin s večným úsmevom a stále sladkým hlasom.

„Vyslovte jasne svoje želania a ja vám na ne takisto jasne odpoviem,“ povedala kráľovná, už trochu netrpezlivá.

„Nuž, dobre, madam, želám si, aby ste ma zasvätili do svojich priateľstiev,“ povedal Mazarin a uklonil sa, „ako ja vás zasväcujem do tej trochy vynaliezavosti a talentu, ktorou ma nebesá obdarili. Situácia je vážna, treba konať rázne.“

„Zase!“ zvolala kráľovná. „Myslela som si, že s pánom de Beaufort sme už vyrovnaní.“

„Áno, ale videli ste len príval, ktorý chcel všetko zmiesť, a nevenovali ste pozornosť tichej vode.“

„Prestaňte,“ zahriakla ho kráľovná.

„Dobre,“ pokračoval Mazarin, „dennodenne znášam urážky, ktoré si ku mne dovoľujú vaši princovia a sluhovia s titulmi. Všetci sú bábkami, nevidia, že ich držím na nitke, pod mojou trpezlivou vážnosťou nezbadali smiech pobúreného človeka, ktorý sa zaprisahal, že príde čas, keď bude najsilnejší. Dali sme zatknúť pána de Beaufort, to je pravda, ale on bol z nich najmenej nebezpečný, je tu ešte pán Princ…“

„Víťaz od Rocroy! Toho myslíte?“

„Áno, madam a veľmi často; ale patienza, ako vravíme my Taliani. Po pánu de Condé prichádza pán vojvoda Orleánsky.“

„Čo to vravíte? Prvý kráľovský princ, kráľov strýko!“

„Nie prvý kráľovský princ, nie kráľov strýko, ale podlý sprisahanec, ktorý za minulej vlády, hnaný rozmarnou a fanatickou povahou, týraný mizernou namrzenosťou, zožieraný prízemnou ctižiadostivosťou, žiarliaci na všetko, čo ho predstihovalo v priamosti a odvahe, ktorého dráždilo, že vďaka svojej ničotnosti nie je ničím, stal sa ozvenou všetkých zlých rečí, stal sa dušou všetkých úkladov. Dal znamenie na útok všetkým statočným ľuďom, ktorí boli takí hlúpi, že uverili slovu muža kráľovskej krvi, a zavrhol ich, keď vystupovali na popravisko. Opakujem, že to nie je nijaký kráľovský princ, nijaký kráľov strýko, ale Chalaisov, Montmorencyho a Cinq-Marsov vrah, ktorý sa dnes pokúša hrať tú istú úlohu a žije v predstavách, že vyhrá partiu, lebo zmenil súpera a namiesto toho, aby mal proti sebe muža, ktorý sa vyhráža, má proti sebe človeka, ktorý sa usmieva. Ale mýli sa, stráca tým, že stratil pána de Richelieu a ja nemám záujem nechať pri kráľovnej ten kvas nezhody, ktorým nebohý pán kardinál celých dvadsať rokov dvíhal kráľovu žlč.“

Anna očervenela a skryla si hlavu do dlaní.

„Vôbec nechcem ponižovať vaše veličenstvo,“ pokračoval Mazarin, ktorý znova nadobudol pokojnejší, ale neobyčajne prísny tón. „Chcem, aby si každý vážil kráľovnú a aby si každý vážil jej ministra, pretože v očiach všetkých som len ministrom. Vaše veličenstvo vie, že nie som, ako to vraví veľa ľudí, bábka, ktorá prišla z Talianska a je potrebné, aby to vedel každý tak, ako to vie vaše veličenstvo.“

„A čo mám teda robiť?“ spýtala sa Anna Rakúska, poddávajúc sa tomuto panovačnému hlasu.

„Musíte hľadať vo svojej pamäti mená verných a oddaných ľudí, ktorí sa napriek pánu de Richelieu preplavili cez more, nechávajúc krvavé stopy po celej ceste, aby priniesli vášmu veličenstvu šperk, ktorý ste dali pánu de Buckingham!“

Anna vstala, majestátna a podráždená, akoby ju vymrštila oceľová pružina, pozrela na kardinála s povýšenosťou a dôstojnosťou, ktorá jej v mladosti dodávala sily, a povedala:

„Pane, vy ma urážate!“

„Chcem len,“ pokračoval Mazarin, dokončiac myšlienku, ktorú prerušil pohyb kráľovnej, „chcem, aby ste dnes urobili pre svojho muža to, čo ste kedysi urobili pre svojho milenca.“

„Zase to hanobenie!“ vykríkla kráľovná. „Myslela som si, že už utíchlo, zaniklo, pretože doposiaľ ste ma toho ušetrili, ale teraz mi to hovoríte už aj vy. Tým lepšie, lebo teraz si to vyriešime medzi sebou a všetkému bude koniec, rozumiete?“

„Ale, madam,“ povedal Mazarin, prekvapený týmto návratom sily, „nežiadam, aby ste mi povedali všetko.“

„A ja vám chcem povedať všetko,“ odvetila Anna Rakúska. „Tak počúvajte. Chcem vám povedať, že v tom čase existovali skutočne štyri oddané srdcia, štyri úprimné duše, štyri verné meče, ktoré mi, pán kardinál, zachránili viac než život, zachránili mi česť.“

„Ach, priznávate sa,“ povedal Mazarin.

„Myslíte, že je ohrozená len česť vinníkov, pán kardinál, a že nemožno zneuctiť aj niekoho iného, najmä ženu, keď súdime povrchne? Áno, všetci boli proti mne, hrozilo mi, že prídem o česť a predsa, prisahám, že som bola nevinná. Prisahám…“

Kráľovná vytiahla zo skrine skrytej v čalúnení škatuľku z ružového dreva, vykladanú striebrom, položila ju na oltár a pokračovala:

„Prisahám pri týchto svätých relikviách, že som milovala pána Buckinghama, ale pán de Buckingham nebol mojím milencom!“

„A na aké relikvie to prisaháte, madam?“ spýtal sa Mazarin s úsmevom. „Upozorňujem vás, že ako Riman som nedôverčivý: nie sú relikvie ako relikvie.“

Kráľovná vytiahla zo záňadria zlatý kľúčik a podala ho kardinálovi.

„Otvorte ju, pane, a presvedčte sa.“

Prekvapený Mazarin vzal kľúčik a otvoril škatuľku, v ktorej našiel len zhrdzavený nôž a dva listy – jeden z nich bol pokropený krvou.

„Čo je to?“ spýtal sa Mazarin.

„Čo je to, pán kardinál?“ zopakovala Anna Rakúska a s gestom kráľovnej vystrela ruku, ktorá napriek rokom zostala dokonale krásna. „Hneď vám to poviem. Sú to jediné dva listy, ktoré som mu napísala. Týmto nožom ho bodol Felton. Prečítajte si tie listy, pán kardinál, a uvidíte, či som klamala.“

Mazarin napriek tomu, že dostal povolenie čítať listy, vedený prirodzeným inštinktom vzal nôž, ktorý si zomierajúci Buckingham vytrhol z rany a po La Portovi poslal kráľovnej. Čepeľ bola od krvi zhrdzavená. Chvíľu ho skúmal, zatiaľ čo kráľovná obelela ako obrus na oltári, o ktorý sa opierala, potom ho znovu vložil do škatuľky a mimovoľne sa zachvel.

„Dobre, madam,“ povedal, „verím vašej prísahe.“

„Nie, nie, čítajte,“ naliehala kráľovná a zvraštila obočie. „Čítajte, chcem to, prikazujem vám to, aby sa už raz všetko skončilo a aby sme sa už k tejto veci nevracali. Myslíte, že som ochotná otvárať škatuľku pri každom vašom ďalšom obvinení?“ dodala s hrozným úsmevom.

Mazarin takmer mechanicky poslúchol a prečítal obidva listy. V jednom kráľovná žiadala Buckinghama, aby jej vrátil šperk. Ten list niesol d’Artagnan a došiel na miesto včas. V druhom, ktorý odovzdal vojvodovi La Portovi, ho kráľovná upozorňovala, že má byť zavraždený, ten však prišiel neskoro.

„Dobre, madam,“ povedal Mazarin, „na to sa nedá nič povedať.“

„Ale áno, pán kardinál,“ odvetila kráľovná, zamkla škatuľku a položila na ňu ruku, „ale áno, dá sa odpovedať, že som bola vždy nevďačná k ľuďom, ktorí ma zachránili a urobili všetko, čo mohli, aby zachránili aj jeho… Že som iba statočnému d’Artagnanovi dovolila, aby mi pobozkal ruku a dala mu iba tento diamant.“

Kráľovná vystrela ku kardinálovi krásnu ruku a ukázala nádherný kameň, čo sa jej jagal na prste.

„Zdá sa, že ho v tiesni predal,“ pokračovala. „Predal ho, aby ma zachránil aj druhý raz, lebo k vojvodovi poslal posla, ktorý ho mal upozorniť, že ho chcú zavraždiť.“

„D’Artagnan to teda vedel?“

„Vedel všetko. Ako, to neviem. Prsteň predal pánu des Essarts, na jeho prste som ho zbadala a odkúpila som ho od neho. Ale ten diamant patrí d’Artagnanovi, pán kardinál, vráťte mu ho v mojom mene. A keďže máte šťastie, že je pri vás takýto muž, využite ho.“

„Ďakujem, madam,“ povedal Mazarin, „budem pamätať na vašu radu.“

„A teraz,“ povedala kráľovná, akoby ukonaná emóciami, „chcete sa ešte na niečo opýtať?“

„Nie, madam,“ odvetil kardinál čo najnežnejším hlasom, „len vás chcem poprosiť o odpustenie, že som vás nespravodlivo podozrieval. Milujem vás však tak nesmierne, že sa nemožno čudovať, keď žiarlim aj na minulosť.“

Mierny, neurčitý úsmev preletel kráľovnej po tvári.

„Tak, pán kardinál,“ povedala, „ak už odo mňa nič nechcete, nechajte ma. Pochopte, že po takejto scéne potrebujem byť trochu sama.“

Mazarin sa uklonil.

„Odchádzam, madam,“ povedal, „ale dovoľte mi, aby som sa vrátil.“

„Áno, zajtra. Aj tak nebudem mať veľa času na zotavenie.“

Kardinál vzal kráľovninu ruku, galantne ju pobozkal a odišiel.

Len čo vyšiel z miestnosti, Anna Rakúska prešla do synovej izby. Vyšla po stupienkoch k posteli, ústami sa dotkla synovho zvrašteného čela a nežne ho pobozkala. Potom potichu odišla, komorníkovi len povedala:

„Pousilujte sa, drahý La Porte, aby sa kráľ k pánu kardinálovi, ktorému sme obaja veľmi zaviazaní, správal lepšie.“

V. Gaskonec a Talian

Kardinál sa zatiaľ vrátil do svojej pracovne, kde predo dvermi bdel Bernouin. Spýtal sa ho, čo je nové, či zvonka neprišla nejaká správa. Po zápornej odpovedi mu kývol, aby odišiel.

Keď zostal sám, otvoril dvere na chodbu, potom dvere do predsiene. Na lavičke spal unavený d’Artagnan.

„Pán d’Artagnan!“ povedal milo.

D’Artagnan sa ani nepohol.

„Pán d’Artagnan!“ povedal hlasnejšie.

D’Artagnan spal ďalej.

Kardinál k nemu podišiel a prstom sa mu dotkol pleca. D’Artagnan sa tentoraz striasol, a keď sa úplne prebral, vyskočil ako vojak v službe.

„Tu som,“ povedal, „kto ma volá?“

„Ja,“ odvetil Mazarin so širokým úsmevom.

„Prosím vašu eminenciu o prepáčenie,“ povedal d’Artagnan, „ale bol som hrozne uťahaný.“

„Nežiadajte o prepáčenie, pán d’Artagnan,“ povedal Mazarin, „unavili ste sa predsa v službe pre mňa.“

D’Artagnan obdivoval ministrov vľúdny výraz. „Doparoma, že by bolo pravdivé príslovie, ktoré vraví, že šťastie prichádza v spánku?“ precedil pomedzi zuby.

„Poďte so mnou, pán d’Artagnan!“ vyzval ho Mazarin.

„Ale, ale,“ zamrmlal si d’Artagnan, „Rochefort dodržal slovo, len kadiaľ, dočerta, vyšiel von?“

Nazrel do každého kútika pracovne, ale Rocheforta tam už nebolo.

„Pán d’Artagnan,“ povedal Mazarin a usadil sa pohodlne v kresle, „vždy ste sa mi zdali ako poriadny a úslužný muž.“

,To je možné,‘ pomyslel si d’Artagnan, ,ale trvalo dosť dlho, kým mi to povedal.‘

„Nadišla chvíľa využiť váš talent a vašu chrabrosť!“ pokračoval Mazarin.

Z dôstojníkových očí vyšľahol akýsi záblesk radosti, ktorý vzápätí zhasol, lebo d’Artagnan nevedel, kam Mazarin mieri.

„Čakám na rozkaz, monsignor,“ povedal, „som pripravený poslúchnuť vašu eminenciu.“

„Pán d’Artagnan,“ pokračoval Mazarin, „za minulej vlády ste vykonali určité hrdinské činy.“

„Vaša eminencia je veľmi láskavá, že si na to spomína. Je pravda, bojoval som dosť úspešne.“

„Nehovorím o vašich vojnových hrdinských činoch,“ povedal Mazarin, „lebo, hoci vyvolali istú pozornosť, prekonali ich iné.“

D’Artagnan sa zatváril začudovane.

„No, nič mi na po nepoviete?“ spýtal sa kardinál.

„Čakám, aby mi monsignor vysvetlil, aké hrdinské činy myslí.“

„Myslím na dobrodružstvo. No, viete predsa, čo chcem povedať.“

„Veru nie, monsignor,“ odvetil prekvapený d’Artagnan.

„Ste diskrétny, tým lepšie. Chcem hovoriť o jednom kráľovninom dobrodružstve, o diamantových príveskoch, ceste, ktorú ste podnikli so svojimi tromi priateľmi.“

,Ale, ale…‘ pomyslel si Gaskonec, ,to bude nejaká pasca, dávajme si pozor,‘ a nasadil výraz, ktorý by mu závideli aj najväčší komici tých čias.

„Výborne,“ povedal Mazarin so smiechom. „Bravo! Počul som, že ste muž, akého potrebujem. Tak povedzte, čo by ste urobili pre mňa?“

„Všetko, čo mi vaša eminencia rozkáže,“ odvetil d’Artagnan.

„Urobili by ste pre mňa to, čo ste kedysi urobili pre jednu kráľovnú?“

,Rozhodne ma chce prinútiť,‘ povedal si d’Artagnan v duchu, ,aby som rozprával. To si počká! Nie je, dočerta, šikovnejší ako Richelieu!‘

„Pre jednu kráľovnú, monsignor? Nechápem.“

„Nechápete, že potrebujem vás a vašich troch priateľov?“

„Akých troch priateľov, monsignor?“

„Vašich bývalých priateľov.“

„Bývalých, monsignor,“ odpovedal d’Artagnan, „nemal som troch priateľov, mal som ich päťdesiat. Dvadsaťročný volá každého svojím priateľom.“

„Dobre, dobre, pán dôstojník!“ povedal Mazarin. „Diskrétnosť je krásna vec, ale raz by ste mohli ľutovať, že ste boli príliš diskrétny.“

„Monsignor, Pytagoras nútil svojich žiakov mlčať celých päť rokov, aby ich naučil udržať tajomstvo.“

„A vy ste to dokázali dvadsať rokov, pán d’Artagnan. To je o pätnásť rokov viac, ako žiadal filozof, a myslím, že to stačí. Dnes hovorte, lebo sama kráľovná vás oslobodzuje od prísahy.“

„Kráľovná!“ zvolal d’Artagnan s nepredstieraným údivom.

„Áno, kráľovná, a na dôkaz toho, že sa s vami rozprávam v jej mene, povedala mi, aby som vám ukázal tento diamant. Odkúpila ho od pána des Essarts a vy ho vraj poznáte.“

Mazarin vystrel ruku k dôstojníkovi, ten povzdychol, keď spoznal prsteň, čo mu kráľovná darovala na radničnom plese.

„Je to pravda,“ povedal d’Artagnan, „spoznávam kráľovnin diamant.“

„Vidíte teda, že sa s vami rozprávam v jej mene. Odpovedajte mi a prestaňte hrať komédiu. Už som vám povedal a ešte raz opakujem, že ide o vaše šťastie.“

„Monsignor, čestné slovo, že šťastie náramne potrebujem. Vaša eminencia na mňa dlho zabúdala!“

„Za týždeň sa to dá napraviť. Vy ste tu, ale kde sú vaši priatelia?“

„Neviem, monsignor.“

„Ako to, že neviete?“

„Nuž, neviem. Je to dávno, čo sme sa rozišli. Všetci traja odišli zo služby.“

„A kde ich nájdete?“

„Kdekoľvek by boli. To je moja vec.“

„Dobre! Aké máte podmienky?“

„Peniaze, monsignor, toľko peňazí, koľko budem potrebovať. Ešte si príliš dobre pamätám, ako nám zavše prekážal nedostatok peňazí a bez toho diamantu, ktorý som musel predať, by sme boli ostali niekde na ceste.“

„Doparoma, peniaze, a veľa?“ spýtal sa Mazarin. „Ako to myslíte, pán dôstojník? Hádam neviete, že v kráľovských pokladniciach niet peňazí?“

„Monsignor, predajte korunné diamanty a nevyjednávajte. Verte mi, s málom peňazí sa veľmi zle robia veľké veci.“

„Nuž, uvidíme, ako vás uspokojiť.“

,Richelieu by mi už bol dal ako zálohu päťsto pistolí,‘ pomyslel si d’Artagnan.

„Budete teda pre mňa pracovať?“

„Áno, ak to budú chcieť moji priatelia.“

„A ak oni odmietnu, môžem rátať s vami?“

„Nikdy som nič dobré neurobil sám,“ odvetil d’Artagnan a pokrútil hlavou.

„Tak ich choďte hľadať.“

„Čo im mám povedať, aby som ich získal do služieb vašej eminencie?“

„Poznáte ich lepšie ako ja. Podľa toho sa dohodnite.“

„Čo im mám sľúbiť?“

„Aby slúžili mne tak, ako slúžili kráľovnej, a skvele sa im odvďačím.“

„Čo budeme robiť?“

„Všetko, lebo sa zdá, že viete všetko.“

„Monsignor, keď má človek dôveru k ľuďom a chce, aby ju mali aj oni k nemu, vyjadrí sa presnejšie ako vaša eminencia.“

„Buďte pokojný, keď príde čas činu, všetko sa dozviete,“ odpovedal Mazarin.

„A do tých čias?“

„Čakajte a hľadajte svojich priateľov.“

„Monsignor, je možné, že nie sú v Paríži, je to dokonca pravdepodobné, a budem musieť za nimi cestovať. Som len chudobný poručík mušketierov a cestovanie je drahé.“

„Nechcem, aby ste boli nápadný,“ povedal Mazarin, „moje plány sú tajné, priveľký prepych by im škodil.“

„A ešte niečo, monsignor, zo svojho žoldu si nemôžem platiť cestu, lebo mi už tri mesiace nič nedali, a takisto si nemôžem platiť cestu zo svojich úspor, lebo za dvadsaťdva rokov služby som si nahonobil len dlhy.“

Mazarin sa na chvíľu zamyslel, ako keby sa v ňom odohrával veľký boj, potom sa pobral ku skrini zatvorenej na trojitú zámku, vytiahol z nej vrecko, poťažkal ho zo tri razy a podal d’Artagnanovi.

„Vezmite si teda toto,“ povedal s povzdychom, „to máte na cestu.“

,Ak sú to španielske zlatky alebo dokonca zlaté toliare,‘ pomyslel si d’Artagnan, ,hádam sa len nejako dohovoríme.‘

Pozdravil kardinála a vopchal mešec do širokého vrecka.

„Tak sme dohovorení,“ pokračoval kardinál, „vydáte sa na cestu…“

„Áno, monsignor.“

„Píšte mi každý deň, aby som vedel, ako pokračujete vo vyjednávaní.“

„Nezabudnem na to, monsignor.“

„Výborne. A ešte niečo: nepoviete mi mená svojich priateľov?“

„Chcete vedieť mená mojich priateľov?“ znepokojil sa d’Artagnan.

„Áno, za ten čas, čo ich budete hľadať, aj ja sa budem na nich vypytovať, a je možné, že sa niečo dozviem.“

„Sú to pán gróf de La Fère, inak prezývaný Athos, pán du Vallon, nazývaný Porthos a pán rytier d’Herblay, dnes páter d’Herblay, prezývaný Aramis.“

Kardinál sa usmial a poznamenal:

„Kadeti, ktorí sa dali k mušketierom pod falošnými menami, aby nekompromitovali mená svojich rodín. Dlhé paloše, ale ľahké mešce, to poznáme.“

„Ak tieto paloše prejdú do služieb vašej eminencie,“ povedal d’Artagnan, „dovoľujem si vysloviť želanie, aby monsignorov mešec bol ľahký a ich mešec oťažel, lebo s takýmito troma mužmi a so mnou vaša eminencia zatrasie celým Francúzskom, ba dokonca aj celou Európou, ak sa jej to bude pozdávať.“

„Títo Gaskonci sa v chvastaní takmer vyrovnajú Talianom,“ povedal Mazarin so smiechom.

„V každom prípade ich pretromfnú v rozdávaní rán,“ odvetil d’Artagnan s rovnakým úsmevom.

Potom požiadal o dovolenku, a keď mu ju Mazarin okamžite dal a sám podpísal, odišiel.

Len čo vyšiel von, pobral sa k lampe na nádvorí a napochytro nazrel do mešca.

„Strieborné toliare!“ zahundral pohŕdavo. „Tušil som to. Ach, Mazarin, Mazarin, nedôveruješ mi! Tým horšie! To ti neprinesie šťastie.“

Kardinál si zasa v tom čase mädlil ruky.

„Sto pistolí,“ zašepkal si, „sto pistolí! Za sto pistolí mám tajomstvo, za ktoré by bol pán de Richelieu zaplatil dvadsaťtisíc toliarov. A to nerátam diamant,“ fľochol s potešením na prsteň, ktorý nedal d’Artagnanovi, „a to nerátam diamant, ktorý má cenu najmenej desaťtisíc libier.“

A kardinál vošiel do svojej izby natešený, že tento večer mu priniesol taký krásny zisk, odložil prsteň do skrinky plnej všelijakých briliantov, potom zavolal Bernouina, aby ho prišiel vyzliecť. Vôbec ho nezaujímal krik, prichádzajúci zvonka, ktorý chvíľami otriasal okennými tabuľami a výstrely, čo rozliehali sa po Paríži, hoci už bolo jedenásť preč.

V tom čase d’Artagnan kráčal do ulice Tiquetonne, kde býval v hostinci U kozičky.

VI. D’Artagnan so štyridsiatkou na krku

Veru, odvtedy, čo sme v románe Traja mušketieri opustili d’Artagnana na ulici des Fossoyeurs číslo 12, udialo sa veľa vecí, a najmä ubehlo hodne rokov.

D’Artagnan sa nevyhýbal príležitostiam, ale príležitosti sa vyhýbali d’Artagnanovi. Kým ho obklopovali priatelia, zostal mladý a romantický – bol jednou z tých jemných a duchaplných pováh, ktoré sa ľahko prispôsobujú vlastnostiam iných ľudí. Od Athosa prevzal veľkodušnosť, od Porthosa nadšenie, od Aramisa eleganciu. Keby d’Artagnan bol aj naďalej zostal v blízkosti týchto troch mužov, bol by sa stal vynikajúcim človekom. Athos ho opustil prvý, utiahol sa na malý statok, ktorý zdedil kdesi pri Blois, Porthos sa oženil s prokurátorkou a napokon odišiel aj Aramis – definitívne vstúpil do kňazského stavu a stal sa pátrom. Od tej chvíle sa d’Artagnan, ktorý sa nazdal, že svoju budúcnosť spojí s budúcnosťou svojich troch priateľov, cítil osamotený a slabý. Nemal odvahu pokračovať v kariére, lebo si uvedomoval, že sa môže stať niečím len pod jedinou podmienkou, ak mu každý priateľ prenechá časť fluida, ktoré vlastnil.

Hoci sa d’Artagnan stal poručíkom mušketierov, cítil sa ešte osamotenejší. Nepochádzal z dostatočne vznešeného rodu ako Athos, aby sa pred ním otvárali vznešené domy, nebol dostatočne márnivý ako Porthos, aby si namýšľal, že chodí do vznešenej spoločnosti, nebol ani dostatočne šľachticom ako Aramis, aby si sám udržal vrodenú eleganciu.

Nežná spomienka na pani Bonacieuxovú sa na nejaký čas vtlačila do duše mladého poručíka, ale aj táto spomienka, ako všetko ostatné na svete, sa pomaly vytratila, vybledla. Z dvoch protichodných pováh, ktoré tvorili d’Artagnanovu osobnosť, si ho pomaly, ale isto podmaňovala tá materiálna. Ani sám nezbadal, ako sa z d’Artagnana, ktorý sa stále zdržoval v kasárňach, v tábore či na koni, stal, ako sa vraví, „vojak ako remeň“.

Niežeby d’Artagnan bol kvôli tomu stratil zo svojho vlastného dôvtipu, to nie. Naopak, možno, že ten dôvtip vzrástol alebo aspoň sa zdal dvojnásobne pozoruhodný pod trochu prihrubým obalom. Lenže on ten dôvtip využíval na malé, a nie na veľké veci: na hmotný blahobyt, na blahobyt, aký majú v predstavách vojaci, to znamená mať dobrú posteľ, plný stôl a dobrú domácu.

To všetko d’Artagnan našiel pred šiestimi rokmi na ulici Tiquetonne pod štítom U kozičky.

Domáca pani, krásna a svieža asi dvadsaťšesťročná Flámka sa doňho už v prvých dňoch jeho pobytu v hostinci zamilovala. V ľúbostných dobrodružstvách im prekážal nepohodlný manžel, ktorému sa d’Artagnan viackrát vyhrážal, že ho prepichne mečom. Ten muž jedného krásneho dňa zmizol, keď predtým potajomky predal niekoľko súdkov vína a vzal so sebou peniaze a šperky. Každý si myslel, že zomrel, najmä jeho ženu veľmi tešila myšlienka byť vdovou a odvážne tvrdila, že je mŕtvy. Po trojročnom spolužití, ktoré sa d’Artagnan neodvážil prerušiť, lebo sa z roka na rok presviedčal, že prístrešie a milenka sú mu čím ďalej tým príjemnejšie (jedno totiž zaručovalo druhé), hostinská prejavila nesmiernu túžbu stať sa jeho ženou a navrhla mu, aby si ju vzal.

„Ech!“ povedal na to d’Artagnan. „Bigamia, drahá!? Ale choďte, to hádam nemyslíte vážne!“

„Veď on zomrel, som o tom presvedčená,“ namietala hostinská.

„Bol to napálený prešibanec, vráti sa, aby nás dal povešať.“

„Ak sa vráti, tak ho zabijete. Ste predsa statočný a obratný muž.“

„Doparoma, dušička, to je len ďalšia možnosť, ako odvisnúť.“

„Vy teda odmietate moju žiadosť?“

„Pravdaže! A veľmi rozhodne!“

Krásna hostinská bola veľmi zarmútená. S radosťou by si bola z d’Artagnana urobila nielen svojho muža, ale aj svojho pána.

Štvrtý rok ich spolunažívania prerušila výprava do Franche-Comté. D’Artagnan sa jej mal zúčastniť, a tak sa začal pripravovať na odchod. Nasledoval veľký bôľ, slzy a náreky bez konca, slávnostné sľuby vernosti – samozrejme, všetko len zo strany hostinskej. D’Artagnan bol príliš veľký pán, aby niečo sľuboval, preto sľúbil len toľko, že urobí, čo bude v jeho silách, aby ešte pridal slávy svojmu menu.

D’Artagnanova statočnosť bola známa, vedel obdivuhodne hazardovať so svojím životom. Postavil sa na čelo stotiny, dostal do pŕs guľku a zostal ležať na bojisku. Videli, ako spadol z koňa, ale nevideli, že by bol vstal. Mysleli si, že je mŕtvy a všetci, ktorí mali nádej postúpiť na jeho miesto, si vraveli: chvalabohu.

Ale d’Artagnan nebol muž, ktorý by sa bol len tak nechal zabiť. Za dennej horúčavy zostal v bezvedomí na bojisku, ale nočný chlad ho znova prebral. Došiel do akejsi dediny, zaklopal na dvere najkrajšieho domu a dostalo sa mu prijatia, akého sa vždy a všade dostáva raneným Francúzom: boli k nemu starostliví, ošetrovali a vyliečili ho, a keď sa už cítil lepšie, jedného pekného dňa sa vybral nazad do Francúzska. Keď sa dostal do Francúzska, zamieril do Paríža, a keď dorazil do Paríža, pustil sa rovno do ulice Tiquetonne.

D’Artagnanova izba však bola obsadená, na stene visela uniforma.

,Asi sa vrátil!‘ povedal si d’Artagnan, lebo myslel stále na muža hostinskej. ,Tým horšie a tým lepšie!‘

Uvidel nového sluhu, novú slúžku a opýtal sa, či si pani vyšla na prechádzku.

„Sama?“ pýtal sa ďalej d’Artagnan.

„S pánom.

„Pán sa teda vrátil?“

„Pravdaže,“ odvetila slúžka naivne.

,Keby som mal peniaze, odišiel by som,‘ povedal si v duchu d’Artagnan, ,pretože ich však nemám, musím ostať tu a držať sa rád svojej domácej, to znamená, búrať manželské plány toho navráteného dotieravca.‘

Vtom však slúžka, ktorá číhala pri dverách, odrazu zvolala:

„Ach, pozrite! Pani sa práve vracia s pánom.“

D’Artagnan vyzrel von a skutočne, na rohu Montmartreskej ulice zbadal hostinskú, zavesenú do obrovského Švajčiara, ktorý sa nafukoval a vykračoval tak, že jeho krok príjemne pripomínal starého priateľa Porthosa.

,Že by to bol pán?‘ povedal si v duchu d’Artagnan. ,Ohó, zdá sa mi, že akosi veľmi vyrástol.‘ Vybral si dobre viditeľné miesto a sadol si.

Keď hostinská vošla dnu a zbadala d’Artagnana, prekvapene vykríkla. D’Artagnan usúdil, že ho spoznala, preto vstal, rozbehol sa k nej a nežne ju objal. Švajčiar hľadel s údivom na bledú hostinskú.

„Ach, to ste vy? Čo odo mňa chcete?“ spýtala sa nesmierne zmätená.

„Pán je váš bratranec? Alebo váš brat?“ spýtal sa nevinne d’Artagnan, nečakal, kým mu odpovie a hodil sa Švajčiarovi okolo krku.

Hostinská len vzdychala, akoby sa dusila.

„Kto je ten Švajčiar?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Tento muž si ma chce vziať za ženu,“ odvetila hostinská, keď sa jej podarilo polapiť dych.

„Váš muž teda naozaj zomrel?“

„Čo vás do toho,“ zamiešal sa Švajčiar.

„Veruže veľa,“ odvetil d’Artagnan, „lebo si nemôžete vziať túto paniu za ženu bez môjho súhlasu a pretože…“

„A pretoše?…“ spýtal sa Švajčiar.

„A pretože… ja ten súhlas nedám,“ odvetil mušketier.

Švajčiar očervenel ako pivónia. Mal na sebe krásnu zlatojagavú uniformu a d’Artagnan mal oblečený len akýsi šedivý plášť. Švajčiar bol vysoký šesť stôp, d’Artagnan mal sotva päť. Švajčiar sa nazdával, že je doma a d’Artagnana považoval za nejakého votrelca.

„Otpáliť ottuná!“ vravel Švajčiar a dupal pritom nohami ako človek, ktorý sa skutočne začína zlostiť.

„Ja? Ani nápad!“ odvetil d’Artagnan.

„Neostáva nič iné, len odskočiť po stráž,“ povedal sluha, ktorý nevedel pochopiť, ako sa tento malý muž môže dohadovať s takým chlapiskom.

„Ty,“ zvolal d’Artagnan, ktorého tiež začínala chytať zlosť, a chytil sluhu za ucho, „ty zostaneš pekne tu, dúfam, že sa ani nepohneš, lebo ti vytrhnem to, za čo ťa držím. A pokiaľ ide o vás, slávny potomok Viliama Tella, spakujte si šaty, čo sú v mojej izbe a zavadzajú mi, a rýchlo odtiaľto odpáľte a nájdite si iný hostinec.“

Švajčiar sa začal hlasno smiať.

„Ja otísť,“ povedal, „a prečoše?“

„Ach, dobre,“ odvetil d’Artagnan, „vidím, že rozumiete po francúzsky. Poďte sa so mnou trochu prejsť a všetko ostatné vám vysvetlím.“

Hostinská, ktorá vedela, že d’Artagnan je ako britva, začala plakať a trhať si vlasy.

D’Artagnan sa obrátil k uplakanej krásavici a povedal:

„Pani, pošlite ho preč.“

„Ach, ach,“ povedal Švajčiar, ktorý potreboval určitý čas, aby si uvedomil, čo mu d’Artagnan navrhol, „ktoše ste, ket mi navrhnúť, aby s vami šiel prejíst?“

„Som poručík mušketierov jeho veličenstva,“ povedal d’Artagnan, „a v dôsledku toho vo všetkom váš nadriadený. Lenže tu nejde o hodnosť, ale o ubytovací lístok a viete, aký je u nás zvyk. Choďte si vy po svoj, kto sa vráti prvý, dostane izbu.“

A d’Artagnan odviedol Švajčiara napriek nárekom hostinskej. Tá, aj keď kdesi vnútri cítila, ako sa jej srdce prikláňa k starej láske, by bola celkom rada, keby sa tomu pyšnému mušketierovi, ktorý odmietol jej ruku, dostalo ponaučenia.

Obaja sokovia odišli rovno k montmartreským priekopám. Keď ta dorazili, bola už noc a d’Artagnan slušne požiadal Švajčiara, aby mu uvoľnil izbu a aby sa už nevracal. Švajčiar odmietol, pokrútil hlavou a vytasil meč.

„Tak budete spať tu,“ skonštatoval d’Artagnan, „je to síce nepohodlné miesto na odpočinok, ale to už nie je moja vina. Ako si želáte.“

Tasil meč a skrížil ho so svojím protivníkom. Mal čo robiť, ale jeho svižnosť premohla každú silu. Švajčiarov paloš nenašiel nikdy paloš mušketierov, a jeho majiteľ dostal dve rany mečom skôr, než si to stačil uvedomiť. Strata krvi a slabosť ho prinútili sadnúť si.

„Tak vidíte, čo som vám povedal?“ ozval sa d’Artagnan. „Tvrdohlavec jeden! Našťastie za dva týždne sa vystrábite. Zostaňte tu, šaty vám pošlem po sluhovi. Dovidenia. A ešte niečo. Ubytujte sa v Montorgueilskej ulici U mačky, ktorá pradie. Je tam výborná strava, ak je tam ešte stále tá istá hostinská. Zbohom.“

Potom sa vrátil veselý do hostinca a šatstvo poslal Švajčiarovi, ako sľúbil. Sluha, čo mu ho tam niesol, našiel neboráka sedieť na tom istom mieste, kde ho d’Artagnan opustil, taký bol ohromený protivníkovou istotou.

Sluha, hostinská a celý dom sa dívali na d’Artagnana ako na Herkula, ktorý sa vrátil na zem, aby sa znovu pustil do dvanástich úloh.

Keď ostal sám s hostinskou, povedal:

„A teraz, krásna Madeleine, vidíte, aký veľký je rozdiel medzi Švajčiarom a šľachticom. Ak mám hovoriť o vás, zachovali ste sa ako krčmárka. Tým horšie pre vás, lebo týmto správaním ste sa pripravili o moju úctu a náklonnosť. Vyhnal som Švajčiara, aby som vás ponížil, ale nebudem tu už bývať: neuchádzam sa o nocľah u ľudí, ktorými pohŕdam. Hej, sluha, nech mi odnesú kufor k Sudu lásky na Ulici Bourdonnaisovcov. Zbohom, pani.“

D’Artagnan to vyriekol, aspoň tak sa zdalo, vznešene a zároveň dojímavo. Hostinská sa mu vrhla k nohám, prosila o odpustenie a zdržiavala ho nežným naliehaním. Čo ešte dodať? Ražeň sa otáčal, v kachliach hučalo, krásna Madeleine plakala a d’Artagnan pocítil, že sa naraz hlásia hlad, zima aj láska. Odpustil, a pretože odpustil, zostal.

Tak sa d’Artagnan znova ubytoval na Tiquetonnskej ulici v hostinci U kozičky.

VII. D’Artagnan je v úzkych, ale jeden z našich starých známych mu príde na pomoc

D’Artagnan sa z paláca vracal zamyslený. Tešilo ho, že si nesie mešec od kardinála Mazarina a že videl krásny diamant, ktorý kedysi patril jemu a teraz sa jagal na prste prvého ministra.

„Keby sa mi ten diamant ešte niekedy dostal do rúk,“ vravel si v duchu, „okamžite by som ho speňažil, kúpil by som si niekoľko pozemkov okolo otcovho zámku, ktorý je pekným sídlom, ale má len záhradu, sotva takú veľkú ako Cintorín neviniatok. Tam by som potom čakal ako veličenstvo, kým by si ma nejaká bohatá dedička, zvedená mojím nevinným výzorom, neprišla vziať za muža. Mal by som troch chlapcov: z prvého by som spravil urodzeného pána, ako je Athos, z druhého krásneho vojaka, ako je Porthos a z tretieho šľachetného pátra, ako je Aramis. Namojdušu, bolo by to nekonečne lepšie, než život, aký vediem teraz. Pán Mazarin je však, bohužiaľ, žgrloš, ktorý sa tak ľahko nevzdá diamantu v môj prospech.“

Čo by však povedal d’Artagnan, keby bol vedel, že kráľovná dala diamant Mazarinovi na to, aby mu ho vrátil?

Keď vchádzal do ulice Tiquetonne, zbadal, že je tam nejaký veľký hurhaj a okolo jeho bytu zhluk ľudí.

„Och, och, buď horí v hostinci U kozičky, alebo muž krásnej Madeleine sa predsa len vrátil,“ povedal si.

Nebolo to ani jedno, ani druhé. Keď d’Artagnan prišiel bližšie, zistil, že zmätok nie je pred jeho bývaním, ale pred susedným domom. Ľudia strašne vykrikovali, pobehovali s fakľami a v ich svetle d’Artagnan zazrel uniformy.

Spýtal sa, čo sa deje.

Odpovedali mu, že akýsi meštiak asi s dvadsiatimi priateľmi napadol voz, ktorý sprevádzali gardisti pána kardinála, ale keď prišla posila, meštiaci sa rozutekali.

Ich vodca sa schoval v dome, ktorý susedil s hostincom, a preto teraz prezerajú celý dom.

V mladosti by sa bol d’Artagnan rozbehol tam, kde videl uniformy, a bol by pomohol vojakom proti meštiakom, ale teraz už nebol taký horlivec. Napokon, mal vo vrecku sto pistolí od kardinála a nechcelo sa mu púšťať do davu.

Radšej sa na nič nepýtal a vošiel do hostinca.

Kedysi d’Artagnan chcel vedieť všetko, teraz toho vedel vždy dosť.

Doma našiel krásnu Madeleine, ktorá sa nazdávala, že strávi noc v Louvri, ako jej to pred odchodom povedal, a nečakala ho. Privítala ho s veľkou slávou, lebo sa tešila jeho neočakávanému návratu o to viac, že sa veľmi bála toho, čo sa dialo na ulici, a nemala nijakého Švajčiara, ktorý by ju chránil.

Chcela sa s ním hneď pustiť do reči a vyrozprávať mu, čo sa stalo, ale d’Artagnan jej povedal, aby mu poslala večeru hore do izby a aby k nej pridala fľašu starého burgundského.

Krásna Madeleine bola naučená poslúchať po vojensky, to znamená na pokyn. Tentoraz d’Artagnan ráčil aj prehovoriť a bol vypočutý dvojnásobne rýchlo.

Vzal kľúč, sviečku a vyšiel do svojej izby. Aby neprekážal pri prenajímaní izieb, uspokojil sa s izbičkou na štvrtom poschodí, pod odkvapom a pod strechou. Tam mal d’Artagnan svoj Achillov stan. Do tejto izby sa zamykal vtedy, keď chcel krásnu Madeleine potrestať svojou neprítomnosťou.

Jeho prvou starosťou bolo zamknúť do starého písacieho stola s novou zámkou mešec, ktorého obsah nemusel ani prerátavať, aby zistil, koľko je v ňom peňazí, a keď mu o chvíľu sluha priniesol večeru s fľašou vína, chlapca prepustil, zavrel dvere a sadol si za stôl. Nie však preto, aby premýšľal. D’Artagnan bol tej mienky, že robota je dobrá len vtedy, keď sa robí systematicky, pekne po poriadku. Bol hladný, navečeral sa teda, a po večeri si ľahol.

D’Artagnan takisto nepatril k ľuďom, ktorí si myslia, že ráno je múdrejšie ako večer, a noc preňho znamenala predovšetkým spánok. Ale napriek tomu ráno, veľmi svieži a veľmi súdny, mával najlepšie vnuknutia.

Na svitaní sa prebudil s celkom vojenským rozhodnutím, vyskočil z postele a začal sa zamyslene prechádzať po izbe.

„V štyridsiatom treťom,“ vravel si, „necelých šesť mesiacov pred smrťou nebohého kardinála, som dostal list od Athosa. Kde? Ach, bolo to pri obliehaní Besançonu, pamätám sa… bol som v zákopoch. Čo mi písal? Že žije na malom statku, áno, tak je to, na malom statku, ale kde? Práve som došiel až tam, keď mi vietor odniesol list. Inokedy by som sa bol rozbehol za ním, hoci ho vietor odvial na holé priestranstvo. Ale mladosť človeku veľmi chýba… keď už nie je mladý. Nechal som teda list s Athosovou adresou odviať k Španielom, ktorí s ním veru nemali čo robiť a mali mi ho pekne poslať späť. Darmo teda myslieť na Athosa. Ďalej… Porthos.

Dostal som od neho list: pozýval ma na svoj statok na veľkú poľovačku v septembri 1646. Bohužiaľ, v tom čase som bol v Béarn, lebo mi zomrel otec. List išiel za mnou, a keď prišiel, ja som už bol zase preč. Začal ma však prenasledovať a do Montmédy došiel o niekoľko dní po mojom odchode z mesta. V apríli ma konečne dostihol, ale keďže ma dostihol až v apríli 1647 a pozvanie platilo na september 1646, nemohol som ho už využiť. Ale pohľadajme ho, pravdepodobne bude medzi úradnými papiermi o vlastníctve.“

D’Artagnan otvoril starú skrinku v kúte, plnú pergamenov týkajúcich sa pozemkov d’Artagnanovej rodiny, ktoré už dvesto rokov nepatrili do jej vlastníctva. Vykríkol od radosti: spoznal veľké Porthosovo písmo a pod ním niekoľko riadkov naškriabaných rukou jeho ctihodnej manželky. Vôbec sa nepobavil, keď znovu prečítal list, lebo vedel, čo v ňom je, len očami zbehol na adresu.

Adresa bola: na Vallonskom zámku.

Porthos zabudol na akékoľvek bližšie označenie. Vo svojej pýche si myslel, že každý človek má poznať zámok, ktorému dal svoje meno.

„Doparoma aj s chvastúňom!“ nadával d’Artagnan. „Stále je rovnaký! A predsa by som mal začať ním, pretože on asi nepotrebuje peniaze, veď od pána Coquenarda zdedil osemstotisíc libier. Pozrime sa, ten najlepší mi uniká. Pijatika Athosa už zničila a Aramis bude hádam pohrúžený do svojej pobožnosti.“

D’Artagnan sa ešte raz pozrel na Porthosov list. Bolo v ňom toto post scriptum:

„Tou istou poštou posielam list aj nášmu dôstojnému priateľovi Aramisovi do kláštora.“

„Do kláštora, hej, ale do ktorého? Len v Paríži je ich do dvesto a v celom Francúzsku na tritisíc. Okrem toho je možné, že pri vstupe do kláštora si tretí raz zmenil meno. A čo keby som vyhľadal kardinála a požiadal ho o sprievodný list, s ktorým by som sa dostal do všetkých kláštorov, dokonca aj tam, kde sú mníšky? To by bol nápad, možno by som ho tam našiel ako Achilla… Hej, ale to by znamenalo hneď na začiatku sa priznať, aký som bezmocný a kardinál by ma pri najbližšej príležitosti pustil z mysle. Veľkí ľudia sú uznanliví len vtedy, keď sa urobí pre nich niečo nemožné. ,Keby to bolo možné,‘ povedia vám, ,bol by som si to urobil sám.‘ A majú pravdu. Počkajme však trochu a uvažujme. Aj od neho som dostal list. Milý kamarát ma v ňom dokonca žiadal, aby som mu urobil malú službičku. Ach, áno, ale kde, doparoma, som dal ten list?“

D’Artagnan chvíľu uvažoval, potom sa pobral k vešiaku, na ktorom viseli staré šaty. Hľadal kabátec z roku 1648, a pretože bol poriadkumilovný človek, našiel ho visieť na klinci. Prekutral vrecko a vytiahol z neho akýsi papier. Akoby náhodou to bol list od Aramisa.

Pán d’Artagnan, písal Aramis, chcem vám oznámiť, že som mal spor s istým šľachticom, ktorý si dal so mnou schôdzku na dnes večer na Place Royale. Pretože som kňaz a táto záležitosť by mi mohla uškodiť, keby som sa s ňou zveril niekomu inému, a nie svojmu priateľovi, spoľahlivému, ako ste vy, prosím vás, aby ste mi robili sekundanta.

Choďte po ulici Neuve-Sainte-Catherine, pri druhej lampe vpravo nájdete svojho protivníka. Ja so svojím budem pod treťou lampou.

Váš Aramis

Tentoraz nebolo v liste na konci ani zbohom. D’Artagnan sa pokúsil oživiť si spomienky. Išiel na schôdzku, stretol sa s ohláseným protivníkom, ktorého meno sa nikdy nedozvedel, uštedril mu mečom krásnu ranu do ramena, potom sa priblížil k Aramisovi, ktorý už takisto dobojoval a šiel mu naproti.

„Hotovo,“ povedal Aramis. „Myslím, že som toho bezočivca zabil. Drahý priateľ, ak ma budete niekedy potrebovať zase vy, som vám úplne oddaný.“

Po týchto slovách mu Aramis podal ruku a stratil sa pod klenbou.

Kde je Aramis, d’Artagnan nevedel, takisto ako nevedel, kde sú Porthos a Athos. Už mu to začínalo byť dosť nepríjemné, keď sa mu vtom zazdalo, že zarinčalo okenné sklo v jeho izbe. Okamžite pomyslel na mešec, ktorý odložil do písacieho stola, a vrútil sa do pracovne.

Nemýlil sa. Keď tam vchádzal dverami, muž vychádzal oknom.

„Ach, nešťastník!“ zvolal d’Artagnan, považujúc ho za zlodeja, a tasil meč.

„Pane,“ zvolal ten muž, „v mene nebies, zasuňte svoj meč do pošvy a nezabíjajte ma, kým ma nevypočujete! Nie som zlodej, božeuchovaj! Som čestný, dobre zapísaný mešťan, mám štít do ulice. Volám sa… Eh, ak sa nemýlim, vy ste pán d’Artagnan!“

„A ty si Planchet!“ zvolal poručík.

„K službám, pán poručík, ak som toho ešte schopný,“ zvolal Planchet na vrchole šťastia.

„Hádam hej,“ odvetil d’Artagnan, „ale prečo, dočerta, beháš po strechách o siedmej ráno, a v januári?“

„Pán poručík, musím vám to vyrozprávať…“ povedal Planchet. „Vlastne vy by ste to hádam ani nemali vedieť.“

„A čože?“ spýtal sa d’Artagnan. „Ale najskôr zaves obrúsok na okno a stiahni záclony.“

Planchet poslúchol, a potom sa d’Artagnan spýtal:

„Tak čo?“

„Pán poručík, v prvom rade by som rád vedieť, ako vychádzate s pánom de Rochefort?“ spýtal sa opatrne Planchet.

„Výborne. Vieš dobre, že Rochefort je teraz jedným z mojich najlepších priateľov.“

„Ach, tým lepšie!“

„Ale čo má Rochefort spoločné s týmto tvojím vpádom do mojej izby?“

„Ach, pán poručík, najprv vám musím povedať, že pán Rochefort je…“

Planchet zaváhal.

„Prisámbohu, viem dobre, že Rochefort je v Bastile,“ povedal d’Artagnan.

„Skôr bol,“ odvetil Planchet.

„Akože bol?“ zvolal d’Artagnan. „Azda mal šťastie a podarilo sa mu odtiaľ ujsť?“

„Ach, pán poručík,“ zvolal Planchet, „ak tomu hovoríte šťastie, tak je všetko v poriadku: musím vám však povedať, že včera pravdepodobne poslali po pána de Rochefort do Bastily.“

„Prisámbohu, to viem, lebo ja som bol po neho!“

„Ale našťastie len po neho, a nazad ste ho vy neodvádzali, lebo keby som vás bol spoznal medzi eskortou, verte mi, pán poručík, že ešte stále k vám prechovávam veľa úcty…“

„Prestaň, hovädo! A povedz rýchlo, čo sa stalo!“

„Nuž stalo sa, že v polovici ulice de la Ferronnerie, keď koč s pánom de Rochefort prechádzal popri skupine ľudí a keď sa vojaci z eskorty surovo osopili na mešťanov, vznikla veľká haravara. Väzeň si uvedomil, že nadišla vhodná príležitosť, vykríkol svoje meno a volal o pomoc. Bol som tam, začul som meno grófa de Rochefort, spomenul som si, že vlastne on ma urobil seržantom piemontského pluku a zvolal som, že je to väzeň, priateľ pána vojvodu de Beaufort. Ľudia sa vzbúrili, zastavili kone a rozohnali eskortu. Medzitým som otvoril dvierka na koči, pán de Rochefort skočil na zem a stratil sa v dave. Nanešťastie v tej chvíli prechádzala okolo vojenská hliadka, spojila sa s gardistami a rozprášila nás. Ustupoval som po ulici Tiquetonne, stále mi boli v pätách, a tak som sa uchýlil do vedľajšieho domu. Obkľúčili ho a celý poprevracali, ale márne. Na piatom poschodí som našiel súcitnú osobu, ktorá ma skryla pod dva matrace. V tejto skrýši som zostal až do svitania a pri myšlienke, že hádam večer budú v pátraní pokračovať, odvážne som sa pustil po odkvapových rúrach a hľadal najskôr nejaký vchod a potom priechod do niektorého nestráženého domu. Pane, to je všetko a čestné slovo, že by ma veľmi mrzelo, keby vám to nebolo po vôli.“

„To vôbec nie,“ povedal d’Artagnan, „naopak, namojdušu, som veľmi rád, že Rochefort je na slobode. Ale uvedomuješ si, že ak sa dostaneš do rúk kráľových ľudí, bez milosti odvisneš?“

„Bohuprisahám, viem!“ odvetil Planchet. „To ma práve veľmi trápi, a preto som rád, že som vás našiel, lebo ak ma budete chcieť skryť, som presvedčený, že to nikto neurobí lepšie ako vy.“

„Áno,“ súhlasil d’Artagnan, „neželám si nič iné, hoci neriskujem nič viac a nič menej ako svoju hodnosť, keby sa prišlo na to, že som poskytol úkryt rebelovi.“

„Ach, pán poručík, viete dobre, že pre vás som ochotný nasadiť aj svoj život.“

„Mohol by si, Planchet, dokonca dodať, že si ho už nasadil. Zabúdam len na to, na čo mám zabudnúť, ale ostatné si dobre držím v pamäti. Sadni si a pokojne sa najedz, lebo vidím, že veľavýznamne hľadíš na zvyšky mojej večere.“

„Máte pravdu, pán poručík, susedkina kuchyňa bola veľmi zle zásobená potravinami a od včera obeda som nemal v ústach nič okrem kúska chleba a zaváranín. Aj keď nepohŕdam sladkosťami v príhodnom čase a na pravom mieste, musím priznať, že to bola trochu ľahká večera.“

„Úbohý chlapče!“ povedal d’Artagnan. „Tu máš, posilni sa!“

„Ach, pán poručík, dvakrát mi zachraňujete život,“ odpovedal Planchet, sadol si za stôl a začal jesť pahltne ako za krásnych dní na ulici des Fossoyeurs.

D’Artagnan sa naďalej prechádzal po izbe. Premýšľal, ako by za týchto okolností mohol Plancheta využiť.

Planchet za ten čas usilovne doháňal, čo zameškal. Napokon si povzdychol s uspokojením vyhladovaného človeka, ktorý sa poriadne nasýtil a teraz si chce na chvíľu oddýchnuť.

„No tak,“ povedal d’Artagnan, keď usúdil, že nadišla vhodná chvíľa na výsluch, „poďme pekne po poriadku: nevieš, kde je Athos?“

„Nie, pán poručík,“ odvetil Planchet.

„Dočerta! A nevieš, kde je Porthos?“

„Veru ani to.“

„Dočerta, dočerta! A Aramis?“

„Ani to.“

„Dočerta, dočerta, dočerta!“

„Ale viem, kde je Bazin,“ povedal Planchet šibalsky.

„Ako, ty vieš, kde je Bazin?“

„Áno, pane.“

„Kde je?“

„V Notre-Dame.“

„A čo robí v Notre-Dame?“

„Kostolníka.“

„Bazin je kostolníkom v Notre-Dame! Si si tým istý?“

„Celkom istý. Videl som ho, rozprával som sa s ním.“

„Ten asi bude vedieť, kde je jeho pán.“

„Určite.“

D’Artagnan rozmýšľal, potom vzal plášť, meč a chystal sa odísť.

„Pán poručík,“ povedal Planchet žalostne, „takto ma nechávate? Uvedomte si, že dúfam len vo vás!“

„Sem ťa neprídu hľadať,“ povedal d’Artagnan.

„A čo keby prišli?“ povedal opatrný Planchet. „Uvedomte si, že pre domácich ľudí, ktorí ma nevideli vojsť, som zlodej.“

„Máš pravdu,“ uznal d’Artagnan, „počúvaj, hovoríš nejakým nárečím?“

„Hovorím viac než nárečím, pán poručík,“ odvetil Planchet, „hovorím cudzím jazykom, po flámsky.“

„A kde, dočerta, si sa to naučil?“

„V Artois, kde som dva roky bojoval. Počúvajte: Goeden morgen, mynheer! Ith ben begeeray te weeten the gesond bects omstand.“

„Čo to znamená?“

„Dobrý deň, pane, ponáhľam sa informovať o vašom zdraví.“

„Zázračne sa nám to hodí,“ povedal d’Artagnan, išiel k dverám, zavolal na čašníka a rozkázal mu, aby poslal krásnu Madeleine hore.

„Čo to robíte, pán poručík?“ spýtal sa Planchet. „Chcete zveriť naše tajomstvo nejakej žene?“

„Neboj sa, tá ani nehlesne.“

Vtom vošla hostinská. Pribehla vysmiata v nádeji, že nájde d’Artagnana samého, keď však uvidela Plancheta, zarazene cúvla.

„Moja drahá hostiteľka,“ povedal d’Artagnan, „predstavujem vám vášho brata, ktorý prichádza z Flámska a ktorého si na niekoľko dní najímam do služby.“

„Môjho brata?“ spýtala sa hostiteľka čoraz prekvapenejšie.

„Zaželajte dobrý deň svojej sestre, master Peter.“

„Vilkom, zuster!“ povedal Planchet.

„Goeden day, broer!“ odvetila udivená hostinská.

„Tuto,“ povedal d’Artagnan, „tento pán je váš brat, ktorého vy asi nepoznáte, ale poznám ho ja. Prišiel z Amsterdamu. Kým budem preč, oblečte ho, vrátim sa asi o hodinu a vy mi ho predstavíte. Na vaše odporúčanie vám nemôžem nič odmietnuť, vezmem ho k sebe do služby, hoci nevie ani slovo po francúzsky. Rozumiete?“

„Myslím, že som uhádla, čo si želáte, a to mi stačí,“ povedala Madeleine.

„Moja krásna hostiteľka, ste vzácna žena, spolieham sa na vás.“

Nato dal d’Artagnan Planchetovi znamenie, že všetko je v poriadku, a pobral sa do Notre-Dame.

VIII. Aký rozdielny vplyv môže mať pol pistoly na kostolníka a na miništranta

D’Artagnan šiel po Pont-Neuf a gratuloval si, že sa stretol s Planchetom. Hoci sa zdalo, že statočnému mladíkovi preukázal službu, v skutočnosti mal d’Artagnan z Plancheta úžitok. V tej chvíli naozaj nemohlo byť pre d’Artagnana nič príjemnejšie, než statočný a rozumný lokaj. Podľa všetkého mu Planchet nebude dlho k službám, lenže aj keď znovu nadobudne svoje spoločenské postavenie na Ulici Lombarďanov, aj tak zostane zaviazaný d’Artagnanovi, že ho u seba schoval a takmer mu tým zachránil život. A d’Artagnan sa vôbec nehneval, že má styky s meštianstvom vo chvíli, keď sa ono chystá viesť vojnu proti kráľovskému dvoru. Bola to akási dohoda s nepriateľským táborom a pre takého dôvtipného človeka, ako bol d’Artagnan, i tie maličkosti mohli viesť k veľkým veciam.

V tomto duševnom rozpoložení d’Artagnan, spokojný s náhodou i so samým sebou, došiel k Notre-Dame. Vyšiel na plošinku, vošiel do chrámu a spýtal sa kostolného sluhu, ktorý zametal kaplnku, či nepozná pána Bazina.

„Pána Bazina, hlavného kostolníka?“ spýtal sa sluha.

„Áno, toho.“

„Ten slúži pri omši, tamto, v Kaplnke Panny Márie.“

D’Artagnan sa zachvel od radosti, lebo neveril, že nájde Bazina, aj keď mu to Planchet povedal. Ale teraz, keď už držal jeden koniec nite, bol presvedčený, že sa dostane aj na jej druhý koniec.

Išiel si kľaknúť naproti kaplnke, aby svojho muža nestratil z dohľadu. Našťastie, bola to len krátka tichá omša. D’Artagnan, ktorý sa už zabudol modliť, a nevzal si so sebou ani modlitebnú knižku, využíval voľný čas na to, že pozoroval Bazina.

Bazin sa vo svojom rúchu tváril majestátne a zároveň pokorne. Bolo jasné, že došiel, alebo že sa blížil na vrchol svojich ambícií a že berla z veľrybej kosti, ktorú držal v ruke, sa mu zdala aspoň taká čestná ako maršalská palica. Jeho zovňajšok podstúpil zmeny celkom porovnateľné odevu. Celé telo sa ešte viac zaoblilo a stalo sa akoby kanonické. Zdalo sa, že z tváre zmizli všetky vyčnievajúce časti. Nos takmer zmizol v zaokrúhlených lícach, brada sa strácala v krku, oči zmizli v čomsi, čo nebolo tukom, ale akousi opuchlinou a vlasy pristrihnuté do rohov ako u kňazov, prikrývali čelo skoro po obočie.

D’Artagnan práve skončil svoje pozorovanie, keď kňaz ukončil omšu. Vyriekol slová požehnania a odchádzal, dávajúc na veľké d’Artagnanovo prekvapenie požehnanie, ktoré každý prijímal pokľačiačky. Vzápätí sa d’Artagnan prestal čudovať, lebo v kňazovi spoznal koadjútora, povestného Jeana-Françoisa de Gondy. Dávaním almužny sa začal stávať populárnym. Aby svoju popularitu ešte zvýšil, odsluhoval zavše túto rannú omšu, na ktorej sa zúčastňoval len ľud.

D’Artagnan si pokľakol ako ostatní, prijal tiež požehnanie a prežehnal sa. Keď popri ňom za predstaveným pokorne, s očami upretými k nebu, prechádzal Bazin, d’Artagnan ho zadržal za spodok rúcha. Bazin sklopil oči a cúvol, akoby bol zazrel nejakého hada.

„Pán d’Artagnan!“ zvolal. „Vade retro, Satanas!“

„Ech, milý Bazin,“ povedal dôstojník so smiechom, „ako to prijímate starého priateľa?“

„Pane,“ odvetil Bazin, „skutočnými priateľmi kresťana sú tí, čo mu pomáhajú k spáse, a nie tí, ktorí ho od nej odvracajú.“

„Nerozumiem vám, Bazin,“ povedal d’Artagnan, „a nevidím ani, v čom by som mal byť kameňom úrazu vašej spásy.“

„Pane, zabúdate, že ste takmer naveky zničili spásu môjho úbohého pána,“ odvetil Bazin, „a že nemáte nijakú zásluhu na tom, že neprepadol večnému zatrateniu, keď zostal mušketierom, hoci mal horlivú náklonnosť k duchovenstvu.“

„Milý Bazin,“ pokračoval d’Artagnan, „podľa miesta, kde sa so mnou stretávate, by sme mali usúdiť, že som sa zmenil – roky privádzajú k rozumu –, a pretože nepochybujem, že váš pán pracuje na svojej spáse, rád by som vedel, kde je, aby mi svojimi radami pomohol k spaseniu.“

„Povedzte radšej, aby ste ho zasa vytiahli do sveta. Našťastie,“ dodal Bazin, „neviem, kde je, a pretože sme na posvätnom mieste, neopovážil by som sa klamať.“

„Ako to!“ zvolal d’Artagnan vrcholne sklamaný. „Vy neviete, kde je Aramis?“

„V prvom rade, Aramis bolo len jeho skazonosné meno, v Aramisovi možno nájsť Simaru, a to je meno démona, ale chvalabohu, zriekol sa navždy toho mena.“

„Máte pravdu,“ povedal d’Artagnan rozhodnutý, že bude trpezlivý až do konca, „veď ja som vôbec nehľadal Aramisa, ale pátra d’Herblay. No tak, milý Bazin, povedzte mi, kde je.“

„Nepočuli ste, pán d’Artagnan, že som vám už povedal, že neviem?“

„Áno, určite, ale ja vám zase vravím, že to nie je možné.“

„A je to pravda, pane, čistá pravda, svätá pravda.“

D’Artagnan videl, že z Bazina nedostane nič. Bolo jasné, že Bazin klame, ale klamal tak horlivo a vytrvalo, že sa dalo ľahko uhádnuť, že od svojej lži neustúpi.

„Dobre, Bazin!“ povedal d’Artagnan. „Keď neviete, kde býva váš pán, nechajme to tak a rozíďme sa ako dobrí priatelia. Vezmite si tejto pol pistoly a vypite si na moje zdravie.“

„Ja nepijem, pane,“ Bazin veľkodušne odtískal dôstojníkovi ruku, „to je dobré pre občanov, ale nie pre kňazov.“

„Nedá sa podplatiť!“ zašepkal si d’Artagnan. „Naozaj sa mi nedarí.“

Keď d’Artagnan, zaujatý svojimi myšlienkami, pustil Bazinovo rúcho, ten to využil a rýchlo ušiel do sakristie. Aj tam sa však cítil v bezpečí len vtedy, keď zavrel za sebou dvere.

D’Artagnan sa ani nepohol, stál zamyslený s očami upretými na dvere, ktoré vytvorili medzi ním a Bazinom hrádzu, keď vtom pocítil, že sa mu ktosi ľahko dotkol pleca.

Obrátil sa a takmer vykríkol od prekvapenia.

„Vy ste tu, milý Rochefort?“ povedal potichu.

„Pst!“ tíšil ho Rochefort. „Vedeli ste, že som na slobode?“

„Mal som to z prvej ruky.“

„A od koho?“

„Od Plancheta.“

„Akože, od Plancheta?“

„Pravdaže! On vás predsa zachránil.“

„Planchet?… Naozaj, zdalo sa mi, že som ho spoznal. To mi len dokazuje, milý môj, že na dobrý skutok sa nezabúda.“

„A čo tu robíte?“

„Prišiel som sa poďakovať Bohu, že som sa šťastne dostal na slobodu,“ odvetil Rochefort.

„A ešte čo? Lebo predpokladám, že to nie je všetko.“

„A okrem toho som si prišiel po rozkazy od koadjútora, aby som zistil, či by sme nemohli trochu nahnevať Mazarina.“

„Tvrdá hlava! Znovu sa natískate do Bastily.“

„Ach, keby išlo len o to, budem si dávať pozor, za to vám ručím! Na voľnej vôličke je príjemnejšie! Pôjdem sa poprechádzať na vidiek,“ pokračoval Rochefort, dýchajúc z plných pľúc, „vydám sa na cestu po provincii.“

„Ja takisto,“ odvetil d’Artagnan.

„Nechcem byť indiskrétny, ale môžem sa vás opýtať, kam sa chystáte?“

„Hľadať svojich priateľov.“

„Akých priateľov?“

„Tých, na ktorých ste sa ma včera pýtali.“

„Athosa, Porthosa a Aramisa? Vy ich hľadáte?“

„Áno…“

„Čestné slovo?“

„Čo je na tom čudné?“

„Nič. Je to smiešne. A pre koho ich hľadáte?“

„To ani netušíte.“

„No dobre.“

„Bohužiaľ, neviem, kde sú.“

„A nemáte nijakú možnosť, aby ste sa o nich dozvedeli? Počkajte týždeň, a ja vám to poviem.“

„Týždeň, to je pridlho: Musím ich nájsť za tri dni.“

„Tri dni sú málo,“ namietol Rochefort, „Francúzsko je veľké…“

„Na tom nezáleží, poznáte slovo ,musí‘, s tým sa dá urobiť veľa vecí.“

„A kedy sa ich vypravíte hľadať?“

„Už som začal.“

„Veľa šťastia!“

„A vám dobrú cestu!“

„Možno, že sa niekde stretneme.“

„Je to dosť pravdepodobné.“

„Ktohovie, náhoda býva rozmarná.“

„Zbohom.“

„Dovidenia. A ešte niečo. Keby vám Mazarin o mne rozprával, povedzte mu, že som vás poveril, aby ste mu oznámili, že čoskoro uvidí, či som, ako on vraví, príliš starý na činy.“

Rochefort sa vzdialil s diabolským úsmevom, pri ktorom d’Artagnanovi prechádzal kedysi mráz po chrbte. Tentoraz sa však d’Artagnan naňho pozrel bez úzkosti, ba sám sa usmieval s istou dávkou melanchólie. Bola to asi už len pečať spomienky.

,Choď, diabol, a rob, čo chceš,‘ povedal si v duchu, ,mne na tom vôbec nezáleží. Niet na svete druhej Constance!‘

Keď sa d’Artagnan obrátil, zazrel Bazina, ktorý si najprv odložil kňazské rúcho a teraz sa zhováral s kostolným sluhom. Zdalo sa, že Bazin je veľmi rozčúlený, rozhadzoval krátkymi tučnými rukami. D’Artagnan usúdil, že mu pravdepodobne nakazuje, aby bol pokiaľ možno veľmi diskrétny.

D’Artagnan využil, že sa dvaja cirkevní muži rozprávajú, vykĺzol z katedrály a schoval sa za rohom na ulici des Canettes. Bazin nemohol vyjsť von, aby ho odtiaľ d’Artagnan nevidel.

O päť minút sa Bazin objavil pred chrámom. Poobzeral sa na všetky strany, aby sa presvedčil, či ho niekto nepozoruje. Nášho dôstojníka, ktorému na päťdesiat krokov spoza domu vyčnievala len hlava, však nezbadal. To ho uspokojilo, a odvážil sa do ulice Notre-Dame. D’Artagnan vyskočil zo svojej skrýše a dobehol akurát vtedy, keď Bazin zahýbal z ulice de la Juiverie do ulice de la Calandre a tam vošiel do slušne vyzerajúceho domu. Vtedy náš dôstojník už nepochyboval, že je to obydlie ctihodného kostolníka.

D’Artagnan sa neopovážil ísť spýtať rovno do domu. Ak je tam nejaký domovník, určite ho už vystríhal a ak tam nie je, na kohože by sa obrátil? Vošiel do krčmičky na rohu ulice Saint-Éloi a ulice de la Calandre a objednal si džbán koreneného vína. Tento nápoj museli pripravovať dobrú polhodinu, d’Artagnan mal teda dosť času striehnuť na Bazina a pritom nevzbudiť nijaké podozrenie.

V miestnosti zazrel dvanásť-pätnásťročného šikovného chlapca, ktorého, ako sa domnieval, videl pred dvadsiatimi minútami v miništrantskej kamži. Spýtal sa ho na to, a pretože učeň nemal záujem nič skrývať, d’Artagnan sa dozvedel, že každé ráno od šiestej do deviatej miništruje a od deviatej do polnoci pracuje v krčme.

Kým sa rozprával s chlapcom, k Bazinovmu domu priviedli koňa. Kôň bol osedlaný. O chvíľu vyšiel Bazin.

„Aha, náš kostolník sa niekde vyberá,“ povedal chlapec.

„A kam asi?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Hrom do toho, to veru neviem.“

„Dostaneš pol pistoly, ak mi to zistíš,“ odvetil d’Artagnan.

„Ja že dostanem pol pistoly, ak zistím, kam ide Bazin?“ spýtal sa chlapec a oči mu zažiarili od radosti. „To nie je možné. Nežartujete?“

„Nie, na svoju dôstojnícku česť, tu je pol pistoly,“ a ukázal mu peniaz, ktorým ho chcel podplatiť.

„Skočím sa ho spýtať.“

„Tak sa práve vôbec nič nedozvieš,“ povedal d’Artagnan, „počkaj, až odíde a potom sa vypytuj, pátraj, hľadaj. To je tvoja vec, pol pistoly je tu,“ a zatiaľ vložil peniaz do vrecka.

„Rozumiem,“ odvetil chlapec s potmehúdskym úsmevom, aký vie vykúzliť len parížsky uličník, „nuž dobre, počkáme!“

Nemuseli dlho čakať. O päť minút Bazin odklusal, popoháňajúc koňa dáždnikom, ktorý mal vo zvyku nosiť namiesto bičíka.

Len čo zašiel na roh ulice de la Juiverie, chlapec vyletel za ním ako poľovnícky pes. D’Artagnan sa znovu vrátil na svoje miesto, sadol si presvedčený, že o desať minút sa dozvie, čo chce. A naozaj, chlapec sa vrátil ešte skôr.

„Tak čo?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Viem to,“ odvetil chlapec.

„Kam išiel?“

„Ešte stále mi ponúkate pol pistoly?“

„Samozrejme, tak vrav!“

„Chcem ju vidieť. Požičajte mi ju, chcem sa presvedčiť, či nie je falošná.“

„Tu je.“

„Počujte, pán hostinský,“ povedal chlapec, „pán si pýta drobné.“

Hostinský za pultom vzal pol pistoly a vydal drobné. Chlapec si ich vopchal do vrecka.

„A teraz povedz, kam išiel?“ spýtal sa d’Artagnan, ktorý ho so smiechom pozoroval.

„Išiel do Noisy.“

„Ako to vieš?“

„Ach, hrom do toho! Na to netreba veľa šikovnosti. Poznal som koňa, patrí mäsiarovi, a ten ho zavše prenajíma pánu Bazinovi. Pomyslel som si, že mu ho mäsiar neprenajíma len tak, bez toho, aby sa neopýtal, kam s ním ide, aj keď sa mi nezdá, že by pán Bazin bol schopný koňa uštvať.“

„A ten ti odpovedal, že pán Bazin…“

„Ide do Noisy. Ostatne, zdá sa, že to má vo zvyku. Chodí tam dva-tri razy do týždňa.“

„A poznáš Noisy?“

„To si myslím, mám tam svoju dojku.“

„Je v Noisy nejaký kláštor?“

„A aký! Jezuitský!“

„Dobre,“ odvetil d’Artagnan, „potom už niet pochýb!“

„Ste spokojný?“

„Áno. Ako sa voláš?“

„Friquet.“

D’Artagnan vybral zápisník a poznačil si chlapcovo meno i adresu krčmičky. Keďže sa dozvedel, čo chcel, zaplatil džbán koreneného vína, ktoré ani neochutnal, a pustil sa rýchlo späť do ulice Tiquetonne.

IX. O tom, ako d’Artagnan hľadal Aramisa hrozne ďaleko a odrazu ho objavil na koni za Planchetom

Keď sa d’Artagnan vrátil domov, uvidel akéhosi muža sedieť v kúte pri kozube. Bol to Planchet, ale vďaka starým šatám, ktoré vyhnaný manžel nechal doma, tak veľmi zmenený, že on sám ho ledva spoznal. Madeleine mu ho predstavila pred všetkými sluhami. Planchet povedal dôstojníkovi krásnu flámsku vetu, dôstojník mu odpovedal niekoľkými slovami, ktoré sa nedali zaradiť do nijakého jazyka, a obchod bol uzavretý. Madeleinin brat vstúpil do služby k d’Artagnanovi.

D’Artagnanov plán bol dokonale premyslený. Do Noisy nechcel prísť za vidna, obával sa, že ho niekto spozná. Mal teda dosť času, lebo Noisy je asi štyri míle od Paríža, na ceste do Meaux.

Výdatne sa naraňajkoval, potom sa preobliekol, obávajúc sa, aby jeho kabátec poručíka mušketierov nevzbudil nedôveru. Napokon si vybral najpevnejší z troch mečov, ktorý nosieval len príležitostne, pred druhou si dal osedlať dva kone a spolu s Planchetom vyšli cez Villetské mýto. V dome susediacom s hostincom U kozičky sa zatiaľ konali najhorlivejšie prehliadky, aby našli Plancheta.

Keď po poldruhej míli od Paríža d’Artagnan zistil, že sa vo svojej netrpezlivosti vydal na cestu príliš zavčasu, zastavil na chvíľu, aby si kone oddýchli. Krčma bola plná podozrivých ľudí, ktorí akoby sa chystali na nejakú nočnú výpravu. Vo dverách sa objavil akýsi chlap zahalený do plášťa, keď však videl cudzinca, dal znamenie rukou a dvaja pijani vyšli von.

D’Artagnan bezstarostne podišiel k pani krčmárke, vychvaľoval jej víno, hoci to bolo len montreuilské trojchlapové, dal jej zopár otázok o Noisy a dozvedel sa, že v dedine sú len dva bohatšie domy: jeden patril parížskemu arcibiskupovi a býva v ňom teraz jeho neter, pani vojvodkyňa de Longueville, a druhý, jezuitský kláštor, je majetkom dôstojných otcov. Nebolo teda možné pomýliť sa.

O štvrtej sa d’Artagnan znovu vydal na cestu. Šiel krokom, lebo chcel prísť na miesto až za tmy. Nuž, keď sa človek krokom nesie na koni jednotvárnou krajinou za zimného dňa a za chmúrneho počasia, nemôže robiť nič lepšie než to, čo robí zajac vo svojom brlohu, ako vraví La Fontaine – snívať. D’Artagnan teda sníval a sníval aj Planchet. Každý o inom.

Jedno krčmárkino slovo usmernilo d’Artagnanove myšlienky zvláštnym smerom, to slovo bolo meno pani de Longueville.

Pani de Longueville mala všetko, aby o nej človek sníval. Bola jednou z najvznešenejších dám celého kráľovstva a jednou z najkrajších žien na kráľovskom dvore. Vydala sa za starého vojvodu de Longueville. Bola milenkou Colignyho, a ten sa pre ňu dal zabiť vojvodom de Guise v súboji na Place Royale. Potom sa hovorilo o jej príliš nežnom priateľstve so svojím bratom, princom de Condé, čo údajne veľmi pobúrilo bohabojné dušičky na kráľovskom dvore. Napokon sa však vravelo, že toto priateľstvo vystriedala hlboká nenávisť a že vojvodkyňa de Longueville vraj teraz paktuje s princom de Marcillac, prvorodeným synom starého vojvodu de la Rochefoucauld. A tohto práve podpichovala proti svojmu bratovi.

D’Artagnan o tomto všetkom premýšľal. Premýšľal nad tým, že kedysi v Louvri vídaval často prechádzať popri sebe žiarivú a oslňujúco krásnu pani de Longueville. Myslel na Aramisa, ktorý, hoci nebol ničím viac než on, bol kedysi milencom pani de Chevreuse, dámy, čo bola predtým na kráľovskom dvore tým, čím je dnes pani de Longueville. V duchu sa pýtal, prečo sú na svete ľudia, ktorí v ctižiadostivosti alebo v láske dosiahnu všetko, čo si želajú, zatiaľ čo iní, či už náhodou, nepriazňou osudu, alebo prirodzenými zábranami, ktorými ich obdarila príroda, zotrvávajú na polceste za splnením svojich nádejí.

Musel si priznať, že napriek svojmu dôvtipu a svojej šikovnosti je a pravdepodobne zostane medzi tými druhými, keď vtom podišiel k nemu Planchet a povedal:

„Stavím sa, pane, že myslíte na to isté, čo ja.“

„Pochybujem, Planchet,“ povedal s úsmevom d’Artagnan, „ale na čo myslíš ty?“

„Pane, myslím na tých podozrivých ľudí, ktorí popíjali v krčme, kde sme sa pred chvíľou zastavili.“

„Planchet, ty si stále opatrný.“

„Pane, to je inštinkt.“

„Nuž dobre, čo ti hovorí tvoj inštinkt za týchto okolností?“

„Pane, môj inštinkt mi povedal, že tí ľudia sa zišli v tej krčme so zlým úmyslom, a keď som o tom premýšľal v najtmavšom kúte stajne, vošiel tam muž v plášti s dvoma ďalšími chlapmi.“

„Aha, aha!“ poznamenal d’Artagnan, pretože Planchetovo rozprávanie sa zhodovalo s tým, čo sám predtým spozoroval. „A čo?“

„Jeden z tých chlapov vravel:

,Bude asi v Noisy alebo tam príde dnes večer, lebo som spoznal jeho sluhu.‘

,Si si istý?‘ spýtal sa muž v plášti.

,Áno, princ,‘ znela odpoveď.“

„Princ?“ prerušil ho d’Artagnan.

„Áno, princ. Ale počúvajte ďalej:

,Ak je tam, rozhodne musíme vedieť, čo s ním máme urobiť,‘ povedal ďalší pijan.

,Čo s ním máme urobiť?‘ spýtal sa princ.

,Áno, to nie je človek, ktorý by sa dal len tak chytiť, bude tasiť meč.‘

,Nuž musíme urobiť to isté, ale usilujte sa ho chytiť živého. Máte povrazy, do ktorých ho poviažete? A handru, ktorou mu zapcháte ústa?‘

,Máme všetko.‘

,Dajte pozor, podľa všetkého bude preoblečený za šľachtica.‘

,Och, áno, áno, vaša milosť, nemajte starosti.‘

,Napokon, budem tam i ja a povediem vás…‘

,Ručíte za to, že spravodlivosť…‘

,Ručím za všetko,‘ odvetil princ.

,Dobre, urobíme, ako najlepšie vieme.‘“

„A čo nás je do toho?“ spýtal sa d’Artagnan. „Je to nejaký úklad, každodenná vec.“

„Ste presvedčený, že to nie je proti nám?“

„Proti nám? A prečo?“

„Doparoma, len si spomeňte na ich reči: ,Spoznal som jeho sluhu,‘ povedal jeden, a to by sa celkom pokojne mohlo vzťahovať na mňa.“

„A potom?“

„,Bude asi v Noisy alebo dnes večer tam príde,‘ povedal druhý, aj to by sa celkom pokojne mohlo vzťahovať na vás.“

„A potom?“

„Potom princ povedal: ,Dajte pozor, podľa všetkého bude preoblečený za šľachtica.‘ Zdá sa mi, že niet pochýb, lebo vy ste oblečený ako šľachtic, a nie ako dôstojník mušketierov. Nuž čo na to poviete?“

„Ach, môj milý Planchet,“ povzdychol si d’Artagnan, „už, bohužiaľ, minuli tie časy, keď ma princovia chceli zavraždiť. Ach, to boli krásne časy. Buď teda pokojný, tí ľudia nepodnikajú nič proti nám. Ručím za to.“

„Tak je dobre. Už o tom nehovorme.“

Planchet znovu zaujal svoje miesto za d’Artagnanom so vznešenou dôverou, akú mal vždy k svojmu pánovi, a ktorú nezmenilo ani pätnásť rokov odlúčenia.

Prešli takto hádam míľu. Vtedy sa Planchet priblížil k d’Artagnanovi a oslovil ho:

„Pane.“

„Čo zase?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Pane, pozrite na tú stranu,“ povedal Planchet, „nezdá sa vám, že v tme vidieť pohybovať sa nejaké tiene? Zdá sa mi, že počuť dupot koní.“

„To nie je možné…“ povedal d’Artagnan, „zem je mokrá od dažďov! Ale aj mne sa zdá, že čosi vidím.“

Zastal, chvíľu pozoroval a počúval.

„Ak nepočuť dupot koní, tak musí byť počuť aspoň ich erdžanie.“

Naozaj, priestorom a tmou zaznelo erdžanie a doľahlo až d’Artagnanovi do uší.

„To budú naši ľudia, ktorí sú na výprave,“ povedal, „ale to nás nezaujíma, pokračujme pokojne vo svojej ceste.“

A znovu kráčali ďalej. Po polhodine došli k prvým domom v Noisy. Bolo niečo medzi pol deviatou a deviatou a ako to na dedine býva, ľudia už spali, nikde ani svetielka. Po oboch stranách cesty sa na tmavosivej oblohe črtali o niečo tmavšie okraje zúbkovitých striech, zavše za bránou zaštekal pes, ktorý sa prebral zo spánku, a vyplašená mačka ufrnkla z prostriedku dláždenej cesty, ukryla sa kdesi v kríkoch, kde bolo vidieť jagať sa len jej vyplašené oči ako karbunkuly. Zdalo sa, akoby to boli jediné živé bytosti v dedine.

Uprostred dediny sa na hlavnom priestranstve medzi dvoma uličkami vypínalo tmavé osamotené stavanie. Pred jeho priečelím rozpínali holé ramená obrovské lipy.

D’Artagnan pozorne preskúmal budovu.

„To bude asi arcibiskupov palác,“ povedal Planchetovi, „príbytok krásnej pani de Longueville. Ale kde je potom kláštor?“

„Kláštor je na konci dediny, poznám ho,“ ozval sa Planchet.

„Výborne, Planchet,“ povedal d’Artagnan, „kým ja pritiahnem koňom ohlávky, odcválaj tam a vráť sa mi povedať, či sa u jezuitov ešte v niektorom okne svieti.“

Planchet poslúchol a stratil sa v tme, zatiaľ čo d’Artagnan zoskočil z koňa a pritiahol remeň na postroji.

O päť minút sa Planchet vrátil.

„Pane, svieti sa v jednom okne zo strany od polí.“

„Hm, keby som bol príslušníkom frondy, zaklopal by som na bránu a som presvedčený, že by som dostal dobrú večeru. A zatiaľ je celkom možné, že budeme musieť spať na tvrdej zemi niekde medzi kláštorom a palácom, zomierajúc od hladu a smädu.“

„Hej,“ dodal Planchet, „ako povestný Buridanov osol. Mám zaklopať?“

„Psst!“ tíšil ho d’Artagnan. „Aj v tom jedinom okne sa prestalo svietiť.“

„Počujete, pane?“ spýtal sa Planchet.

Vtom sa ako uragán z obidvoch uličiek, vedúcich popri dome, vyrútili dve skupiny jazdcov, každá po desať mužov, zatarasili cestu a obkolesili d’Artagnana a Plancheta.

„Hrom do toho!“ zvolal d’Artagnan, vytasil meč, kryl sa svojím koňom a Planchet urobil to isté, „tuším si mal pravdu, vyzerá to, že idú po nás.“

„Tu sú, máme ich!“ zvolali jazdci a vrhli sa na d’Artagnana s vytaseným mečom.

„Nech vám neujde,“ povedal ktosi nahlas.

„Nie, vaša milosť, nebojte sa.“

D’Artagnan usúdil, že prišla vhodná chvíľa, aby sa zamiešal do rozhovoru.

„Hej, páni,“ povedal gaskonským prízvukom, „čo chcete, čo si želáte?“

„To sa hneď dozvieš!“ vykríkli jazdci zborovo.

„Zastavte, zastavte,“ zvolal ten, ktorého volali jeho milosťou, „zastavte, preboha. To nie je jeho hlas!“

„Ach tak, páni, čo ste sa v Noisy náhodou zbláznili?“ zvolal d’Artagnan. „Uvedomte si však, upozorňujem vás, že mám dlhý meč a prvému, kto sa priblíži na jeho dosah, rozpáram bachor.“

„Čo tu robíte?“ spýtal sa vodca veliteľským hlasom.

„A vy?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Buďte slušný, lebo vás moji muži poriadne vyobšívajú. Aj keď nechcem prezradiť svoje meno, žiadam, aby ma každý rešpektoval, ako to vyžaduje moje postavenie.“

„Nechcete prezradiť svoje meno, lebo na niekoho číhate,“ povedal d’Artagnan, „ale ja, ja cestujem pokojne so svojím sluhom a nemám dôvod zamlčať svoje meno.“

„Dosť, dosť! Ako sa voláte?“

„Poviem vám svoje meno, aby ste vedeli, kde ma možno nájsť, vaša milosť alebo pán princ, alebo ako chcete, aby som vás volal,“ povedal náš Gaskonec, ktorý nechcel, aby sa zdalo, že ustupuje pred hrozbou, „poznáte pána d’Artagnana?“

„Poručíka kráľovských mušketierov?“ spýtal sa hlas.

„Áno, toho.“

„Poznám, samozrejme.“

„Tak ste asi počuli,“ pokračoval Gaskonec, „že má pevnú päsť a ostrú čepeľ?“

„Vy ste pán d’Artagnan?“

„Hej, som.“

„Vy ho prichádzate brániť?“

„Koho?“

„Toho, ktorého hľadáme.“

„Zdá sa, že príchodom do Noisy som sa dostal do kráľovstva záhad, hoci nemám o ničom ani potuchy,“ zašomral d’Artagnan.

„Odpovedzte mi!“ ozval sa ten istý pyšný hlas. „Čakáte pod týmito oknami na neho? Prišli ste ho do Noisy brániť?“

„Nečakám na nikoho,“ odvetil d’Artagnan, ktorý pomaly začínal strácať trpezlivosť, „nemám v úmysle brániť nikoho, iba seba. Ale seba budem brániť veľmi zúrivo, na to vás upozorňujem.“

„V poriadku,“ povedal hlas, „ale odíďte odtiaľto, uvoľnite nám miesto!“

„Odísť odtiaľto!“ zvolal d’Artagnan, lebo tento príkaz mu prekážal v plánoch. „To nie je také ľahké, vidíte, že padám od únavy a môj kôň takisto, ibaže by ste mi niekde na okolí ponúkli večeru a nocľah.“

„Darebák!“ ozval sa ktosi.

„Pane,“ oboril sa naňho d’Artagnan, „miernite sa, prosím vás, lebo ak ešte poviete jedno také slovo, nech ste markíz, vojvoda, princ alebo kráľ, vrátim vám ho späť do brucha, rozumiete?“

„Pozrimeže,“ povedal vodca, „nie je to nijaký omyl, takto skutočne hovorí Gaskonec, a nie ten, koho hľadáme. Dnes večer sme to zbabrali, vráťme sa. Ešte sa stretneme, pán d’Artagnan,“ pokračoval vodca zvýšeným hlasom.

„Áno, ale už nikdy nebudete mať takéto výhody,“ povedal Gaskonec posmešne, „lebo ak sa ešte raz stretneme, možno budete sám a bude biely deň.“

„V poriadku, v poriadku,“ odvetil hlas, „poberme sa, páni!“

A skupina jazdcov sa s reptaním a preklínaním stratila v tme a vracala sa smerom do Paríža.

D’Artagnan s Planchetom zostali ešte chvíľu pripravení na obranu, keď sa však hluk postupne vzďaľoval, zasunuli meče do pošiev.

„Vidíš, ty hlupák, že nás nemali na muške,“ povedal pokojne d’Artagnan Planchetovi.

„A koho teda?“ spýtal sa Planchet.

„Namojdušu, neviem, a ani na tom nezáleží! Záleží mi len na tom, aby som sa dostal čím skôr do jezuitského kláštora. Tak, a teraz na kone! Nech sa robí, čo chce, doparoma, veď nás tam nezožerú.“

A d’Artagnan sa vyšvihol do sedla.

Planchet urobil to isté, keď vtom odrazu pocítil za sebou akúsi záťaž, až koňovi prehlo chrbát.

„Ech, pán poručík, mám za sebou nejakého chlapa!“ zvolal Planchet.

D’Artagnan sa obrátil a skutočne zbadal na Planchetovom koni dve postavy.

„Čo nás to sám diabol prenasleduje?“ zvolal, vytiahol meč a chystal sa zaútočiť na neznámeho muža.

„Nie, milý d’Artagnan,“ povedal neznámy, „to nie je diabol. To som ja, Aramis. Cválaj, Planchet, a na konci dediny zahni doľava.“

Planchet, s Aramisom za sebou, vyrazil cvalom, za ním sa pustil d’Artagnan, ktorý už začal veriť, že sa mu sníva akýsi fantastický a nesúvislý sen.

X. Páter d’Herblay

Na konci dediny Planchet podľa príkazu zahol doľava a zastal pod osvetleným oknom. Aramis skočil na zem a trikrát zatlieskal. Vzápätí sa otvorilo okno a spustil sa povrazový rebrík.

„Môj drahý,“ povedal Aramis, „ak sa vám chce vyliezť, budem rád, keď vás budem môcť privítať.“

„A to sa k vám chodí takto?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Večer po deviatej to, bohuprisahám, nie je inakšie možné!“ vysvetľoval Aramis. „Kláštorný poriadok býva jeden z najprísnejších.“

„Prepáčte, drahý priateľ,“ ozval sa d’Artagnan, „ale zdá sa mi, že ste povedali – bohuprisahám!“

„Myslíte?“ odvetil Aramis so smiechom. „Je to celkom možné. Neviete si predstaviť, môj drahý, koľko zlozvykov človek nazbiera v týchto prekliatych kláštoroch a koľko nepekných spôsobov majú všetci títo duchovní, s ktorými som nútený žiť. Nejdete hore?“

„Choďte napred, pôjdem za vami.“

Aramis svižne vyliezol po rebríku a vzápätí bol v okne.

D’Artagnan vyliezol za ním, ale pomalšie, bolo vidieť, že tento spôsob cesty mu nesedí tak ako jeho priateľovi.

„Prepáčte,“ povedal Aramis, keď videl, aký je d’Artagnan neobratný, „keby som bol vedel, že ma poctíte návštevou, bol by som dal doniesť záhradný rebrík, mne však stačí aj tento.“

„Pane,“ ozval sa Planchet, keď videl, že d’Artagnan končí svoj výstup, „toto je dobré pre pána Aramisa a je to dobré aj pre vás, v najhoršom prípade aj pre mňa, ale kone nemôžu liezť po rebríku.“

„Odveďte ich tamto do kôlne, kamarát,“ povedal Aramis Planchetovi a ukázal na akési stavanie na pláni, „tam pre ne nájdete slamu i obrok.“

„A pre mňa?“ spýtal sa Planchet.

„Vráťte sa pod tento oblok, trikrát zatlieskajte a my vám pošleme nejaké jedlo. Nebojte sa, dočerta, tu nikto neumrie hladom, choďte!“

Aramis vytiahol rebrík a zavrel okno.

D’Artagnan si prezeral izbu. V každom kúte boli trofeje zbraní, človek sa pohľadom i rukou mohol dotknúť všelijakých mečov, a štyri veľké obrazy predstavovali v bojových uniformách kardinála lorrainského, kardinála de Richelieu, kardinála de Lavalette a arcibiskupa bordeauxského. Okrem toho nič nenasvedčovalo, že tu býva nejaký páter. Bolo tu damaskové čalúnenie, alençonské koberce, a najmä posteľ s čipkovou ozdobou a prikrývkou na nohy pripomínala skôr posteľ nejakej milenky, než posteľ muža, ktorý prisľúbil, že získa nebesá striedmosťou a trýznením tela.

„Prezeráte si moju celu?“ spýtal sa Aramis. „Ach, môj drahý, odpusťte mi. Čo chcete! Bývam ako kartuzián. Čo hľadáte?“

„Hľadám toho, kto vám spustil rebrík. Nevidím nikoho, a predsa sa ten rebrík nespustil sám.“

„Nie, spustil nám ho Bazin.“

„Aha,“ prikývol d’Artagnan.

„Môj Bazin je dobre vycvičený chlapík,“ pokračoval Aramis, „keď videl, že sa nevraciam sám, diskrétne sa vytratil. Sadnite si, môj drahý, a porozprávajme sa.“

Aramis pritiahol d’Artagnanovi široké kreslo, do ktorého sa poručík pohodlne usadil a ruky si položil na operadlo.

„Najprv sa so mnou navečeriate, však?“ spýtal sa Aramis.

„Ale áno, ak chcete,“ odvetil d’Artagnan, „dokonca mi to veľmi dobre padne, priznám sa, že cestou som čertovsky vyhladol.“

„Ach, môj úbohý priateľ,“ povedal Aramis, „tu sa veľmi nenajete, lebo sme vás nečakali.“

„Hádam mi hrozí crèvecoeurská omeleta? Myslím, že ste tak kedysi volali špenát.“

„Och, musíme dúfať, že s Božou a Bazinovou pomocou sa nájde niečo lepšie v komore dôstojných pátrov jezuitov.“

„Bazin, priateľ môj,“ povedal Aramis, „Bazin, poďte sem.“

Dvere sa otvorili a v nich sa objavil Bazin. Keď zbadal d’Artagnana, vydal zo seba výkrik podobný akémusi zúfalstvu.

„Drahý môj Bazin,“ povedal d’Artagnan, „som potešený, keď vidím, ako obdivuhodne drzo klamete, aj keď ste v kostole.“

„Pane,“ odvetil Bazin, „od dôstojných otcov jezuitov som sa dozvedel, že je dovolené klamať, ak sa klame s dobrým úmyslom.“

„Dobre, dobre, Bazin, d’Artagnan umiera od hladu a ja tiež, prineste nám niečo z toho najlepšieho, a najmä nezabudnite na dobré víno.“

Bazin sa uklonil na znamenie poslušnosti, zhlboka si povzdychol a odišiel.

„A teraz, keď sme tu sami, milý môj Aramis,“ povedal d’Artagnan a uprel oči na majiteľa, čím vlastne dokončil prehliadku, ktorú začal nábytkom, „povedzte mi, kde ste, doparoma, boli, keď ste spadli za Plancheta koňovi na chrbát?“

„Ach, aby to čert vzal!“ zaklial Aramis. „Veď ste videli, spadol som z neba!“

„Z neba,“ d’Artagnan zakrútil hlavou, „nevyzeráte, že by ste odtiaľ prichádzali alebo tam išli.“

„Môj drahý,“ povedal Aramis s akýmsi nádychom povznesenosti, ktorý uňho d’Artagnan nikdy predtým nevidel, „ak som aj neprišiel z neba, určite som vyšiel aspoň z raja, a to je v podstate to isté.“

„Teraz aspoň učenci vedia, na čom sú,“ dodal d’Artagnan. „Doposiaľ sa nevedeli dohodnúť, kde ten raj vlastne je. Jedni tvrdili, že na Ararate, iní ho začlenili medzi Eufrat a Tigris a zdá sa, že ho hľadali príliš ďaleko, zatiaľ čo on je celkom blízko. Raj je v Noisy-le-Sec, v okolí zámku parížskeho pána arcibiskupa. Nevychádza sa z neho dverami, ale cez okno, nezostupuje sa stĺporadím po mramorových schodoch, ale po lipových vetvách a anjel s ohnivým mečom, čo ho stráži, zdá sa, zmenil svoje nebeské meno Gabriel na najpozemskejšie meno princa de Marcillac.“

Aramis sa pustil do smiechu.

„Ste stále veselý spoločník, môj milý,“ povedal, „s duchaplným gaskonským humorom. Áno, v tom, čo mi hovoríte, niečo je, len neverte, že som zaľúbený do pani de Longueville.“

„Dočerta, to si teda myslím!“ zvolal d’Artagnan. „Boli ste dosť dlho zaľúbený do pani de Chevreuse a nevenovali by ste predsa svoje srdce jej najväčšej nepriateľke!“

„Hej, máte pravdu,“ prisvedčil Aramis s mierne odvrátenou tvárou, „áno, miloval som kedysi úbohú vojvodkyňu a musím priznať, že nám bola veľmi užitočná. Nuž ale čo? Musela odísť z Francúzska. Ten prekliaty kardinál bol zdatný chlapík,“ pokračoval Aramis a vrhol pohľad na portrét bývalého ministra, „vydal rozkaz, aby ju zatkli a odviedli na Locheský zámok; namojdušu, že by jej bol dal odťať hlavu ako Chalaisovi, Montmorencymu a Cinq-Marsovi. Zachránila sa preoblečená za muža, ušla aj so svojou komornou, úbohou Ketty. Ako som počul, zažili dokonca zvláštnu príhodu. Neviem, v ktorej dedine požiadala farára, aby ju prichýlil. On mal len jednu izbu a považoval ju za jazdca. Ponúkol teda, že sa s ňou o izbu podelí. Tej drahej Márii mužské šaty neobyčajne sedeli. Poznám len jednu ženu, ktorej pristanú podobne; zložili na ňu tento kuplet: Laboissère, povedz sám… Poznáte ho?“

„Nie, zaspievajte ho, môj drahý.“

A Aramis začal tým najrytierskejším tónom:

Laboissière, povedz sám,

či mi pristanú mužské šaty?

Namojdušu, priznávam,

a jazdíte lepšie, než my chlapi!

Hľaďte, v pluku gardy

plnom halapartní

toto žieňa mladé

vyzerá sťa kadet.

„Bravó!“ zvolal d’Artagnan. „Spievate stále výborne, milý môj Aramis, zisťujem, že ani omša vám nepokazila hlas.“

„Milý môj, to je pochopiteľné,“ povedal Aramis, „keď som bol mušketierom, chodieval som do stráže čo možno najmenej a teraz, keď som pátrom, slúžim čo možno najmenej omší. Ale vráťme sa k úbohej vojvodkyni.“

„Ku ktorej?… K vojvodkyni de Chevreuse alebo k vojvodkyni de Longueville?“

„Už som vám povedal, milý môj, že medzi mnou a vojvodkyňou de Longueville nebolo nič. Azda nejaké koketovanie, ale to bolo všetko. Nie, hovoril som o vojvodkyni de Chevreuse. Videli ste ju, keď sa po kráľovej smrti vrátila z Bruselu?“

„Áno, pravdaže, a ešte vždy bola veľmi krásna.“

„Áno,“ prisvedčil Aramis. „Aj vtedy som sa s ňou pár ráz stretol a dal som jej výborné rady. Mohol som však dušu na dlaň vypľuť, nechcela mi veriť, že Mazarin je kráľovniným milencom. Vravela, že pozná Annu Rakúsku a že kráľovná je príliš hrdá, aby milovala podobného naničhodníka. Potom sa vrhla do intríg vojvodu de Beaufort, a ten naničhodník dal zatknúť pána vojvodu de Beaufort a pani de Chevreuse poslal do vyhnanstva.“

„Viete, že jej dovolili vrátiť sa?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Áno, a dokonca sa vraj i vrátila… Zase vyvedie nejakú hlúposť.“

„Och, tentoraz sa hádam bude správať podľa vašich rád.“

„Och, tentoraz som sa s ňou už nestretol,“ povedal Aramis, „veľmi sa zmenila.“

„To nie ako vy, milý môj Aramis, vy ste stále rovnaký: stále máte krásne čierne vlasy, elegantnú postavu, jemné ruky.“

„Hej,“ povedal Aramis, „máte pravdu, veľmi sa o seba starám. Viete, drahý môj, že už starnem? Budem mať tridsaťsedem.“

„Počujte, milý môj,“ povedal d’Artagnan s úsmevom, „keď sme sa tak zišli, dohodnime sa, aký vek budeme mať v budúcnosti.“

„Ako to?“ spýtal sa Aramis.

„Nuž,“ pokračoval d’Artagnan, „kedysi som bol ja o dva či tri roky mladší než vy, a ak sa nemýlim, mám už odkrútených štyridsať.“

„Naozaj?“ spýtal sa Aramis. „Tak potom sa mýlim ja, lebo, milý môj, vy ste vždy boli vynikajúcim matematikom. Podľa vášho počítania by som mal mať štyridsaťtri! Dočerta, dočerta, milý môj, nezmieňujte sa o tom v Rambouillet, to by mi uškodilo.“

„Nebojte sa, tam nechodím,“ upokojoval ho d’Artagnan.

„Ale čo robí to zviera Bazin?“ zvolal Aramis. „Bazin, poponáhľajte sa, pán Darebák! Skapíname od hladu a smädu!“

V tom okamihu vošiel Bazin a v každej ruke držal fľašu.

„Konečne. Máme všetko?“ spýtal sa Aramis.

„Áno, pane, hneď,“ prikývol Bazin, „ale trvalo mi chvíľu, kým som povynášal všetko hore…“

„Lebo si stále myslíte, že máte na sebe kostolnícku kamžu,“ prerušil ho Aramis, „pretože stále čítate len breviár. Ale upozorňujem vás, že ak kvôli lešteniu všetkých tých predmetov, ktoré sú v kaplnkách, mi zabudnete vyčistiť meč, podpálim všetky vaše sväté obrázky a na tom ohni potom upečiem aj vás.“

Pohoršený Bazin sa prekrižoval fľašou, ktorú držal v ruke. D’Artagnan bol čím ďalej, tým viac prekvapený tónom a spôsobmi pátra d’Herblay, ktoré náramne kontrastovali s tónom a spôsobmi mušketiera Aramisa, a vytreštil na svojho priateľa oči.

Bazin rýchlo prestrel na stôl damaškový obrus a naň rozložil toľko pozlátených, voňavých a vyberaných vecí, že d’Artagnan žasol.

„Vy ste predsa len niekoho čakali?“ spýtal sa dôstojník.

„Hm, vždy mám nejaké zásoby,“ prehodil Aramis. „Okrem toho som sa dozvedel, že ma hľadáte.“

„Od koho?“

„Od majstra Bazina, ktorý vás považoval za diabla, milý môj, a pribehol ma vystríhať pred nebezpečenstvom, ktoré hrozí mojej duši, ak sa znovu ocitne v zlej spoločnosti dôstojníka mušketierov.“

„Och, pane!…“ povedal Bazin so zopätými rukami a s prosebnou tvárou.

„Len choďte a nepretvarujte sa, viete, že to nemám rád! Urobíte lepšie, keď otvoríte okno a spustíte chlieb, kurča a fľašu vína nášmu priateľovi Planchetovi, ktorý dolu už asi hodinu tlieska.“

Bazin poslúchol, priviazal na koniec povrazu tri určené veci a spustil ich Planchetovi, ktorý už nič iné nepotreboval a utiahol sa do kôlne.

„A teraz sa pusťme do večere,“ zahlásil Aramis.

Obaja priatelia zasadli k stolu, Aramis začal so šikovnosťou labužníka krájať kurčatá, jarabice a bravčové stehno.

„Hrom do toho,“ povedal d’Artagnan, „ale si tu žijete!“

„Hej, dosť dobre. Pre pôstne dni mám dišpenz z Ríma, ktorý mi zohnal pán koadjútor vzhľadom na môj zdravotný stav.“

„Prepáčte mi otázku, milý môj,“ pokračoval d’Artagnan.

„Pravdaže, len ju položte, viete dobre, že medzi nami nemôžu byť nijaké indiskrétnosti.“

„Z vás sa teda stal bohatý človek?“

„Och, bože môj, to nie! Mám asi dvanásťtisíc libier ročne, a to nerátam malý príjem tisíc toliarov, ktorý mi určil pán Princ.“

„A ako získavate tých dvanásťtisíc libier?“ spýtal sa d’Artagnan. „Básňami?“

„Nie, poézie som sa vzdal, výnimku tvorí len sem-tam pijanská pieseň, galantný sonet alebo nevinný epigram. Píšem kázne, milý môj.“

„Aké kázne?“

„Nuž, zázračné kázne, viete! Aspoň tak sa zdá.“

„Potom ich čítate?“

„Nie, predávam.“

„A komu?“

„Tým zo svojich kolegov, ktorí sa chcú stať veľkými kazateľmi.“

„Naozaj? A nepokúšala vás túžba žať slávu len pre seba?“

„To hej, milý môj, ale moja povaha ju potlačila. Keď som na kazateľnici a nejaká krásna žena na mňa náhodou pozrie, pozriem aj ja na ňu, ak sa usmeje, usmejem sa aj ja. A potom začnem tárať dve na tri a namiesto toho, aby som hovoril o pekelných mukách, hovorím o rajských radostiach. Ech, poviem vám, čo sa mi stalo raz v chráme Saint-Louis v Marais… Akýsi šľachtic sa mi smial do očí, prestal som kázať a povedal som mu, že je hlupák. Ľudia vyšli von zbierať kamene, ale ja som za ten čas tak dôkladne obrátil mysle veriacich, že nakoniec kameňovali jeho. Prirodzene, na druhý deň prišiel za mnou, mysliac si, že má do činenia s pátrom, ako sú všetci ostatní.“

„Aký bol výsledok tej návštevy?“ spýtal sa d’Artagnan a chytal sa od smiechu za boky.

„Aký bol výsledok? Že sme si dohovorili na druhý deň večer schôdzku na Place Royale. Ech, preboha, veď o tom už čosi viete.“

„Hádam som vám nesekundoval pri tom drzáňovi?“ spýtal sa d’Artagnan.

„A veru hej… Videli ste, ako som ho doriadil.“

„Zomrel?“

„Neviem. Ale tak či onak som mu dal rozhrešenie in articulo mortis. Stačí, keď usmrtíme telo a spasíme dušu.“

Bazin sa zúfalo zaškľabil, čím chcel naznačiť, že s takou morálkou azda súhlasí, ale neschvaľuje tón.

„Bazin, priateľ môj, neviete, že vás vidím v zrkadle a že raz navždy som vám zakázal vyjadrovať akýkoľvek súhlas či nesúhlas s mojím konaním?“ zvolal Aramis. „Urobte mi radosť, doneste nám španielske víno a choďte do svojej izby. Napokon, môj priateľ d’Artagnan mi aj tak chce povedať niečo veľmi tajné. Nemám pravdu, d’Artagnan?“

D’Artagnan prikývol a Bazin položil na stôl španielske víno a vytratil sa.

Dvaja priatelia ostali chvíľu ticho. Aramis, akoby chcel príjemne zažívať, a d’Artagnan, aby si pripravoval úvodnú reč. Každý z nich sa odvážil potajomky fľochnúť na svojho spoločníka, len keď sa ten druhý nedíval.

Aramis prerušil ticho prvý.

XI. Jeden šikovnejší než druhý

„Nad čím premýšľate, d’Artagnan?“ spýtal sa. „A čomu sa tak usmievate?“

„Môj milý, myslím na to, ako ste sa za čias, keď ste boli mušketierom, ustavične hrali na pátra a teraz, keď ste pátrom, hráte sa, ako sa mi zdá, silou-mocou na mušketiera.“

„Máte pravdu,“ odvetil Aramis s úsmevom. „Ako viete, drahý môj d’Artagnan, človek je čudný tvor, zložený zo samých protikladov. Odkedy som kňazom, snívam len o bojoch.“

„To vidieť aj na zariadení bytu: máte v ňom všelijaké rapiere pre najnáročnejších milovníkov. Ešte stále tak dobre šermujete?“

„Šermujem tak, ako ste kedysi šermovali vy, možno ešte lepšie. Celý deň nerobím nič iné.“

„A s kým?“

„S vynikajúcim šermiarskym majstrom, ktorého tu máme.“

„Akože, tu?“

„Áno, tu v tomto kláštore, môj drahý. U jezuitov je všetko.“

„Keby vás pán de Marcillac nebol napadol s dvadsiatimi chlapmi, ale sám, boli by ste ho zabili?“

„Isteže,“ prisvedčil Aramis, „a možno aj na čele tých dvadsiatich chlapov, keby som bol mohol tasiť tak, aby ma nikto nepoznal.“

,Namojdušu,‘ povedal si potichu d’Artagnan, ,myslím, že je z neho lepší Gaskonec než ja.‘

Nahlas dodal: „Tak, milý môj Aramis, pýtate sa ma, prečo som vás hľadal?“

„Nie, na to som sa vás nepýtal,“ povedal Aramis so šibalským výrazom, „ale čakal som, že mi to poviete.“

„Nuž, hľadal som vás, aby som vám ponúkol jedinečnú možnosť, ako zabiť pána de Marcillac, keď vám to urobí radosť, aj keby bol stokrát princom.“

„Ale, ale, ale,“ povedal Aramis, „to je nápad!“

„Vyzývam vás, aby ste sa ho chytili, môj drahý. Pozrite, máte opátstvo, ktoré vám vynáša tisíc toliarov a dvanásťtisíc libier, ktoré zarobíte predávaním kázní, ste bohatý? Odpovedzte mi úprimne.“

„Som žobrák ako Jób, keby ste prehľadali vrecká a kufre, myslím, že by ste nenašli ani sto pistolí.“

„Doparoma, sto pistolí,“ zahundral si potichu d’Artagnan, „a tomu hovorí, že je žobrák ako Jób! Keby som ja mal toľko peňazí poruke, považoval by som sa za boháča ako Crésus.“

Potom dodal hlasnejšie:

„Ste ctižiadostivý?“

„Ako Enceladus.“

„Nuž, priateľ môj, prinášam vám možnosť, ako zbohatnúť, mať moc, voľnosť a robiť všetko, čo len chcete.“

Po Aramisovom čele preletel tieň, rýchlo ako obláčik, čo sa v auguste preženie nad obilím, nie však až tak rýchlo, aby ho d’Artagnan nezbadal.

„Pokračujte,“ vyzval ho Aramis.

„Najskôr by som vám rád dal ešte jednu otázku. Venujete sa politike?“

V Aramisových očiach sa mihol záblesk, rýchlo ako tieň, ktorý mu predtým preletel po čele, ale predsa znova nie tak rýchlo, aby ho d’Artagnan nepostrehol.

„Nie,“ odvetil Aramis.

„Tak vám všetky návrhy iste prídu vhod,“ povedal s úsmevom Gaskonec.

„To je celkom možné.“

„Zaspomínali ste niekedy, drahý môj Aramis, na krásne dni našej mladosti, ktoré sme veselo prežívali pri pohári alebo v boji?“

„Áno, určite, a nie raz som ľutoval, že je všetko preč. Boli to šťastné časy, delectabile tempus!“

„Nuž, drahý môj, tie krásne dni sa môžu znovu zrodiť, tie šťastné časy sa môžu vrátiť! Dostal som za úlohu nájsť svojich druhov, a tak som začal vami, pretože ste boli dušou nášho spolku.“

Aramis sa uklonil skôr zo zdvorilosti než od radosti.

„Pustiť sa zase do politiky?“ povedal zmierlivým hlasom a vyvrátil sa v kresle. „Ach, milý d’Artagnan, len pozrite, ako usporiadane a pohodlne žijem. Zakúsili sme nevďačnosť veľkých, veď to viete!“

„Máte pravdu,“ súhlasil d’Artagnan, „možno však tí veľkí ľutujú, že boli takí nevďační.“

„To by už bolo niečo iné,“ odvetil Aramis. „Každý hriech sa raz odpustí! Napokon, v jednom máte pravdu: keby sa nás znova zmocnila túžba zamiešať sa do štátnych záležitostí, myslím, že teraz je vhodná chvíľa.“

„Ako to viete vy, čo sa nestaráte o politiku?“

„Ach, panebože, aj keď sa o ňu osobne nestarám, žijem vo svete, ktorý sa o ňu stará. Pestujúc poéziu a lásku, spriatelil som sa s pánom Sarazinom, ktorý patrí pánovi de Conti, s pánom Voiturom, ktorý patrí koadjútorovi, a s pánom de Bois-Robert, ktorý odvtedy, čo nepatrí pánu kardinálovi de Richelieu, nepatrí nikomu alebo každému, ako chcete. Politické dianie mi teda celkom neuniklo.“

„Tušil som to,“ priznal d’Artagnan.

„Napokon, drahý môj, všetko, čo som vám povedal, považujte za slová človeka, ktorý hovorí ako ozvena, čisto a jasne opakuje to, čo počul,“ pokračoval Aramis. „Počul som, že kardinál Mazarin je momentálne veľmi znepokojený vývojom udalostí. Zdá sa, že jeho rozkazy sa nestretávajú s takou úctou, s akou sa prijímali rozkazy nášho bývalého strašiaka, nebohého kardinála. Lebo nech sa o ňom vraví, čo chce, treba uznať, môj drahý, že to bol veľký človek.“

„Ja vám v tom nebudem nijako protirečiť, môj milý Aramis, on ma predsa urobil poručíkom.“

„Spočiatku som bol úplne za kardinála: vravel som si, že ministra nikdy nikto nemá rád, ale on, s duchom, ktorý mu prisudzujú, nakoniec zvíťazí nad svojimi nepriateľmi a bude vzbudzovať strach, čo je podľa mňa azda lepšie než vzbudzovať lásku.“

D’Artagnan prikývol, čím chcel povedať, že celkom súhlasí s touto pochybnou zásadou.

„Taký bol môj prvý názor,“ pokračoval Aramis, „ale pretože sa v týchto veciach vôbec nevyznám a pokora, ktorú vyznávam, mi prikazuje nespoliehať sa na vlastný úsudok, informoval som sa. Nuž, milý priateľ…“

„Nuž čo?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nuž, budem musieť pokoriť svoju pýchu a priznať sa, že som sa mýlil,“ pokračoval Aramis.

„Naozaj?“

„Naozaj, informoval som sa a teraz vám prezradím, čo mi povedalo niekoľko osôb s rôznymi názormi a ambíciami: pán Mazarin nie je vôbec geniálny človek, ako som si myslel. Hm! Je to muž, ktorý neznamená nič, muž, ktorý bol sluhom kardinála Bentivoglia a hore sa prebil rôznymi intrigami. Je to povýšenec, muž bez mena, ktorý pôjde vo Francúzsku len cestou obranára. Nazbiera veľa toliarov, premárni všetky kráľove príjmy, sám sebe povypláca ročné platy, ktoré nebohý kardinál de Richelieu vyplácal kdekomu, ale nikdy nebude vládnuť zákonom najsilnejšieho, najväčšieho alebo najváženejšieho. Okrem toho sa zdá, že tento minister nie je šľachtic ani spôsobmi, ani srdcom, ale že je to skôr akýsi šašo, Pulcinello, Pantalon. Poznáte ho? Ja ho nepoznám.“

„Hm, máte trochu pravdu,“ priznal d’Artagnan.

„Napĺňate ma pýchou, môj milý, ak som sa dokázal vďaka určitému prostému dôvtipu, ktorým ma život obdaril, zhodnúť s človekom, ako ste vy, ktorý žije na kráľovskom dvore.“

„Vy ste mi však hovorili len o jeho osobe, a nie o jeho prívržencoch a prostriedkoch.“

„To je pravda. Má za sebou kráľovnú.“

„Zdá sa, že to už niečo znamená.“

„Ale nemá za sebou kráľa.“

„Kráľ je dieťa!“

„Dieťa, ktoré bude o štyri roky dospelé.“

„Ide o prítomnosť.“

„Áno, ale prítomnosť nie je budúcnosť, a okrem toho v prítomnosti nemá za sebou ani parlament, ani ľud, čo znamená peniaze, a nemá za sebou ani šľachtu, ani princov, čo znamená meč.“

D’Artagnan sa poškrabal za uchom. Musel si priznať, že tento postreh svedčí o širokom i správnom rozhľade.

„Vidíte, úbohý môj kamarát, aký som obdarený obvyklou prezieravosťou. Poviem vám, že som asi neurobil dobre, keď som sa s vami otvorene zhováral, lebo vy, ako sa mi zdá, sa prikláňate k Mazarinovi.“

„Ja?“ zvolal d’Artagnan. „Ja? Ani najmenej!“

„Hovorili ste o akejsi úlohe.“

„Ja že som hovoril o nejakej úlohe? Tak som sa mýlil. Nie, vravel som len to, čo ste povedali aj vy: Všetko sa akosi zamotáva. Nuž dobre, vyhoďme pierko do vzduchu, poberme sa tým smerom, kam ho vietor ponesie, a začnime znovu dobrodružný život. Boli sme štyria zdatní rytieri, štyri nerozlučné srdcia, spojme sa znovu, nie srdcami, ktoré sa nikdy nerozišli, ale svojím bohatstvom a odvahou. Máme výbornú príležitosť získať niečo cennejšie než diamant.“

„Máte pravdu, d’Artagnan, večnú pravdu,“ prikývol Aramis, „dôkaz je v tom, že mne vŕtalo v hlave to isté. Pretože však nemám vašu silnú a plodnú predstavivosť, mne to museli nahovoriť – každý dnes potrebuje nejakú pomoc. Dostal som návrhy, čosi sa roznieslo o našich slávnych činoch a priznám sa vám úprimne, že koadjútor to zo mňa vytiahol.“

„Pán de Gondy, kardinálov nepriateľ!“ vykríkol d’Artagnan.

„Nie, kráľov priateľ,“ povedal Aramis, „kráľov priateľ, rozumiete? Nuž, išlo by o službu kráľovi, ktorá je povinnosťou každého šľachtica.“

„Ale kráľ je s pánom de Mazarin, drahý môj!“

„Isteže, ale nie dobrovoľne. Zdanlivo, ale nie zo srdca, a v tom je pasca, ktorú kráľovi nepriatelia predkladajú úbohému chlapcovi.“

„Ach tak, vy mi celkom dobrosrdečne ponúkate občiansku vojnu, milý môj Aramis.“

„Vojnu za kráľa.“

„Ale kráľ bude na čele tej armády, kde bude aj Mazarin.“

„Srdcom však bude v armáde, ktorej bude veliť pán de Beaufort.“

„Pán de Beaufort? Ten je predsa vo Vincennes.“

„Povedal som pán de Beaufort?“ spýtal sa Aramis. „Pán de Beaufort alebo niekto iný, pán de Beaufort alebo nejaký iný princ.“

„Pán Princ pôjde s armádou, lebo je úplne oddaný kardinálovi.“

„Hm, hm, práve teraz mali medzi sebou nejaké rozpory,“ odvetil Aramis. „Nuž napokon, ak to nebude pán Princ, tak pán de Gondy…“

„Pán de Gondy sa má stať kardinálom, žiadajú pre neho kardinálsky klobúk!“

„Hádam niet bojachtivých kardinálov?“ spýtal sa Aramis. „Pozrite sa, okolo seba máte štyroch kardinálov, ktorí sa na čele armád vyrovnali pánu de Guébriant a pánu de Gassion.“

„Ale hrbatý generál?“

„Pod brnením sa hrb stratí. Ostatne, nepamätáte sa? Alexander kríval a Hannibal bol jednooký.“

„Vidíte z tej strany veľké výhody?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Vidím z nej ochranu mocných princov.“

„A vypovedanie z krajiny, na ktorom sa dohodne vláda.“

„Ktoré však zruší parlament a vzbury.“

„To všetko by sa mohlo stať, keby sa podarilo odlúčiť kráľa od jeho matky.“

„Možno sa to aj stane.“

„Nikdy!“ zvolal d’Artagnan, vysloviac tentoraz svoje presvedčenie. „Dovolávam sa vás, Aramis, lebo poznáte Annu Rakúsku tak dobre ako ja. Myslíte, že by niekedy mohla zabudnúť na to, že syn je jej bezpečím, záštitou, zárukou jej vážnosti, šťastia a života? Mala by s ním prejsť na stranu princov a opustiť Mazarina? Sám najlepšie viete, že má vážne dôvody, aby ho nikdy neopustila.“

„Hádam máte pravdu,“ povedal Aramis zamyslene, „preto sa nikomu nebudem zaväzovať.“

„Im,“ odvetil d’Artagnan, „ale hádam nie aj mne?“

„Nikomu. Som kňaz, čo ma je do politiky? Nečítam nijaké breviáre, mám svoju spoločnosť šibalských a duchaplných pátrov a pôvabné ženy. Čím väčšmi sa budú veci zamotávať, tým menej hluku moje výčiny narobia. Všetko je vynikajúce aj bez toho, aby som sa do niečoho plietol a buďte si istý, drahý priateľ, že sa vôbec do ničoho nezapletiem.“

„Nuž, môj drahý,“ povedal d’Artagnan, „vaša filozofia sa mi celkom páči, namojdušu, neviem, aká diabolská mucha ctižiadostivosti ma to pichla. Mám hodnosť, ktorá ma živí, po smrti úbohého pána de Tréville, ktorý už starne, sa môžem stať kapitánom a gaskonský kadet získa krásnu maršalskú palicu. Cítim, ako lipnem na čare skromného, ale každodenného chlebíka a namiesto toho, aby som sa hnal za dobrodružstvami, prijmem radšej Porthosovo pozvanie a pôjdem poľovať na jeho statok. Viete, že Porthos má statok?“

„Ako by nie! Pravdaže viem! Desať míľ lesa, močiarov a dolín. Je pánom hôr a rovín a vedie spor o feudálne práva s noyonským biskupom.“

,Dobre,‘ povedal si v duchu d’Artagnan, ,to som chcel vedieť: Porthos je v Pikardii.‘

A nahlas povedal:

„Znovu prijal svoje staré meno du Vallon?“

„A pridal k nemu de Bracieux, meno statku, ktorý býval barónstvom, namojdušu!“

„Takže uvidíme Porthosa ako baróna.“

„O tom nepochybujem. A najmä Porthosova barónka je pohľadná.“

Obaja priatelia vybuchli do smiechu.

„Tak nechcete prejsť k Mazarinovi?“ pokračoval d’Artagnan.

„Ani vy k princom?“

„Nie… Neprechádzajme k nikomu a zostaňme priateľmi. Nebuďme ani kardinalisti ani frondéri.“

„Áno,“ súhlasil Aramis, „buďme mušketieri. Hoci s kňazským golierom.“

„Tak zbohom,“ rozlúčil sa d’Artagnan.

„Nezdržiavam vás, drahý môj,“ povedal Aramis, „lebo neviem, kde by som vás uložil na noc a nemôžem vám predsa ponúknuť polovičku Planchetovej kôlne.“

„Nuž, veď od Paríža ma delia len necelé tri míle, kone si oddýchli, skôr než o hodinu budem doma.“

A d’Artagnan si nalial posledný pohár vína.

„Na naše staré časy!“ povedal.

„Hej,“ pokračoval Aramis, „bohužiaľ, to je už minulosť… fugit irreparabile tempus…“

„Ale čo, možno sa všetko vráti,“ povedal d’Artagnan. „Pre každý prípad, keby ste ma potrebovali, bývam na ulici Tiquetton v hostinci U kozičky.“

„A ja v jezuitskom kláštore: od šiestej ráno do ôsmej večer cez bránu, od ôsmej večer do šiestej ráno cez okno.“

„Zbohom, milý môj…“

„Ale takto vás nepustím, dovoľte mi, aby som vás odprevadil,“ Aramis si vzal meč a plášť.

,Chce sa presvedčiť, či odídem,‘ pomyslel si d’Artagnan.

Aramis zapískal na Bazina, ale ten spal v predsieni pri zvyškoch večere. Aramis ho musel potiahnuť za ucho, aby sa prebudil. Bazin vystrel ruky, pretrel si oči a pokúšal sa znovu zaspať.

„Hore, hore sa, pán spachtoš, rýchlo rebrík.“

„Rebrík zostal v okne,“ povedal Bazin a zíval, že mu skoro sánka vypadla.

„Potrebujem druhý rebrík, ten zo záhrady. Nevidel si, že pán d’Artagnan sa ledva vydriapal hore a dolu by sa mu šlo ešte horšie?“

D’Artagnan chcel Aramisa uistiť, že zlezie celkom dobre, vtom mu však prišlo čosi na um a radšej mlčal. Bazin si zhlboka vzdychol a vyšiel hľadať rebrík. O chvíľu bol dobrý a silný drevený rebrík opretý o okno.

„Tak poďme,“ povedal d’Artagnan, „tomu sa hovorí prostriedok komunikácie, po takomto rebríku by sa hore dostala aj žena.“

Aramisov prenikavý pohľad akoby chcel až na dne duše vypátrať priateľovu myšlienku, ale d’Artagnan ho zniesol s obdivuhodne naivným výrazom v tvári. Stúpil na prvú priečku a schádzal dolu. O chvíľu bol na zemi. Bazin zostal v okne.

„Ostaň tam,“ prikázal mu Aramis, „ja sa hneď vrátim.“

Obaja sa pobrali do kôlne. Keď boli od nej na pár krokov, Planchet vyšiel von a kone držal za uzdu.

„Výborne,“ povedal Aramis, „ja sa hneď vrátim.“

Obaja priatelia prešli celou dedinou, rozprávajúc sa o všelijakých nezaujímavostiach. Keď prichádzali k posledným domom, Aramis povedal:

„Tak, choďte, drahý priateľ, vydajte sa za svojou kariérou, šťastie sa na vás usmieva, nenechajte si ho ujsť, ale pamätajte si, že šťastie je kurtizána a podľa toho sa k nemu aj správajte. Ja tu zostanem v pokore a záhaľke. Zbohom.“

„Je to teda vaše posledné slovo?“ spýtal sa d’Artagnan. „Moja ponuka vás vôbec nezaujíma?“

„Naopak, veľmi by ma zaujímala,“ odvetil Aramis, „keby som bol človek ako každý iný, ale opakujem vám, som naozaj človek zložený zo samých protikladov: čo nenávidím dnes, zajtra budem zbožňovať a obrátene. Vidíte, nemôžem sa k niečomu zaviazať ako napríklad vy, ktorý viete, čo chcete.“

,Klameš, šibal,‘ povedal si v duchu d’Artagnan, ,práve ty jediný si vieš vybrať cieľ a slepo za ním kráčať.‘

„Tak zbohom, drahý môj,“ pokračoval Aramis, „ďakujem vám za vaše najlepšie úmysly a najmä za spomienky, ktoré vo mne prebudila vaša návšteva.“

Objali sa. Planchet bol už na koni. Aj d’Artagnan vyskočil do sedla, potom si ešte raz stisli ruky. Jazdci pobodli kone a vzdialili sa smerom k Parížu. Aramis ostal nehybne stáť uprostred ulice, až ich stratil z dohľadu.

Keď však spravili zo dvesto krokov, d’Artagnan náhle zastal, zoskočil z koňa, svoju uzdu hodil Planchetovi, zo sedla vybral pištole a zasunul si ich za opasok.

„Čo sa robí, pane?“ spýtal sa Planchet celý vydesený.

„Nech je prešibaný, ako chce,“ odvetil d’Artagnan, „nesmie si o mne myslieť, že som hlupák. Zostaň tu a nehýb sa, len sa stiahni z cesty a čakaj, až sa vrátim.“

D’Artagnan preskočil priekopu pri ceste a rozbehol sa po rovine okolo dediny. Medzi domom, v ktorom bývala pani de Longueville, a jezuitským kláštorom videl prázdny priestor, obohnaný živým plotom. Pred hodinou by sa bol hádam márne pokúšal nájsť ho, ale práve vyšiel mesiac, a hoci sa zavše skryl za nejaké mračno, bolo dosť vidno, dosť jasno, aby našiel cestu.

D’Artagnan došiel k živému plotu a skryl sa za ním. Keď prechádzal popri dome, zbadal, že v tom istom okne sa znovu svieti. Bol presvedčený, že Aramis sa ešte nevrátil domov, a ak sa tam vráti, nepôjde sám.

A naozaj, o chvíľu počul blížiace sa kroky a tiché hlasy. Pri kraji živého plota sa kroky pristavili.

Na d’Artagnanovo veľké prekvapenie sa objavili dvaja muži. Jeho úžas však rýchlo zmizol, lebo počul sladký a melodický hlas: jedným z tých mužov bola žena preoblečená za jazdca.

„Nebojte sa, drahý môj René,“ vravel sladký hlas, „už sa to nebude opakovať, lebo som objavila akúsi podzemnú chodbu, ktorá vedie popod ulicu, stačí len zodvihnúť dlaždice pred bránou a budete môcť pokojne vyjsť von.“

„Och,“ bolo počuť hlas, podľa ktorého d’Artagnan spoznal Aramisa, „prisahám vám, princezná, že keby naša dobrá povesť nezávisela od týchto všetkých opatrení a keby som riskoval len svoj život…“

„Áno, áno, viem, že ste taký statočný a odvážny človek, aký ste aj sveták. Nepatríte však len mne, patríte celej našej strane. Buďte teda opatrný, buďte rozumný.“

„Vždy vás poslúchnem, pani, ak mi budete rozkazovať takým hlasom,“ odpovedal Aramis a nežne jej pobozkal ruku.

„Ach,“ zvolal šľachtic jemným hlasom.

„Čo je?“ spýtal sa Aramis.

„Nevidíte, že mi vietor odvial klobúk?“

Aramis sa vrhol za plsteným klobúkom. D’Artagnan to využil a našiel si redšie miesto v plote, odkiaľ mohol dobre dovidieť až k záhadnému jazdcovi. V tom okamihu sa spoza mraku vynoril mesiac, aspoň taký zvedavý ako bol dôstojník, a v jeho indiskrétnom svetle d’Artagnan spoznal veľké modré oči, zlaté vlasy a ušľachtilú hlavu vojvodkyne de Longueville.

Aramis sa vrátil usmiaty, s jedným klobúkom na hlave a s druhým v ruke, a obaja potom pokračovali smerom k jezuitskému kláštoru.

„Dobre!“ povedal si d’Artagnan, keď vstával z húštiny a oprášil si koleno, „teraz ťa mám v hrsti, si frondér a milenec pani de Longueville.“

XII. Pán Porthos du Vallon de Bracieux de Pierrefonds

D’Artagnan vedel, že Porthos sa rodovým menom volá du Vallon. Vďaka informáciám, ktoré získal od Aramisa, sa ešte dozvedel, že podľa svojho statku sa volá de Bracieux a kvôli tomuto statku sa súdi s noyonským biskupom. Porthosov statok musí teda hľadať niekde do okolí Noyonu, to znamená na hranici Ille-de-France a Pikardie.

Veľmi rýchlo si zostavil trasu: pôjde až na križovatku do Dammartinu, kde jedna cesta vedie do Soissons, druhá do Compiègne. Tam sa opýta na statok Bracieux a podľa toho, čo sa dozvie, buď pôjde priamo, alebo sa pustí doľava.

Planchet vyhlásil, že pôjde s d’Artagnanom až na koniec sveta. Svojho bývalého pána požiadal len o to, aby vyrazili večer, pretože tma bola bezpečnejšia. D’Artagnan mu poradil, aby to ohlásil svojej žene a upokojil ju aspoň, že jeho osud je v dobrých rukách. Planchet však veľmi dôvtipne odpovedal, že je presvedčený, že jeho žena určite nezomrie od nepokoja, keď nebude vedieť, kde je. Na druhej strane zase on veľmi dobre vie, ako jeho žena nevie udržať jazyk na uzde a že on by umrel od nepokoja, keby to vedela.

Pre d’Artagnana to boli také pochopiteľné dôvody, že už nenaliehal a okolo ôsmej večer, keď hmla na uliciach začínala hustnúť, vybral sa s Planchetom z hostinca U kozičky a cez bránu Saint-Denis vyšiel z hlavného mesta.

Obaja cestujúci boli o polnoci v Dammartine. Bolo už dosť neskoro na to, aby niečo vyzvedeli, hostinský z hostinca Cygne de la Croix už spal.

Na druhý deň dal d’Artagnan zavolať hostinského. Bol to jeden z tých ľstivých Normanďanov, ktorí nepovedia ani áno, ani nie, ktorí si večne myslia, že by sa priamou odpoveďou na položenú otázku kompromitovali. D’Artagnan z toho usúdil, že treba ísť rovno, a tak sa vydal na cestu na základe dosť nejasnej informácie.

O deviatej ráno boli v Naneuil, kde sa zastavili na raňajky. Tentoraz bol hostinský úprimný a dobrý Pikarďan. Keď v Planchetovi spoznal svojho krajana, okamžite mu dal všetky informácie, ktoré mušketier chcel. Statok de Bracieux bol na niekoľko míľ od Villers-Cotterêts.

D’Artagnan poznal Villers-Cotterêts, pretože v tom čase bolo kráľovským sídlom. Zamieril teda tým smerom, a keď tam dorazil, ubytoval sa v hostinci U zlatého delfína.

Tam už dostal uspokojivé informácie. Dozvedel sa, že statok de Bracieux leží na štyri míle od mesta, ale že tam Porthosa nemá hľadať. Porthos mal škriepky s noyonským biskupom o statok Pierrefonds, ktorý hraničil s jeho majetkom, a otrávený týmito právnymi spormi, ktorým vôbec nerozumel, kúpil Pierrefonds, a tým pripojil toto nové meno k dvom predošlým. Teraz sa volá du Vallon de Bracieux de Pierrefonds a usadil sa na novom statku. Keďže sa sám nijako nepreslávil, usiloval sa aspoň o slávu a lesk markíza de Carabas.

Museli počkať do rána, lebo kone prešli za jeden deň desať míľ a boli unavené. Je pravda, že si mohli nájsť iné, ale museli ešte prejsť cez veľký les a Planchet nemal rád nočné cesty lesom.

Okrem toho Planchet nemal rád ešte jedno: nerád sa púšťal na cestu s prázdnym žalúdkom. Keď sa d’Artagnan prebudil, raňajky boli pripravené, a pred ôsmou sa mohli vydať na cestu. Nemohli sa zmýliť, stačilo ísť z Villers-Cotterêtes do Compiègne a za lesom zahnúť doprava.

Bolo krásne jarné ráno, vtáci spievali v korunách vysokých stromov, cez ktoré miestami prenikali husté slnečné lúče a vyzerali ako záclony zo zlatej flóry. Na iných miestach sa svetlo sotva predieralo cez hustú klenbu lístia a kmene starých dubov, po ktorých pobehovali vrtké veveričky vyrušené cestovateľmi, sa ponárali do tmy. Z celej tejto jarnej prírody stúpala vôňa trávy, kvetov, lístia a oblažovala srdce. D’Artagnan, unavený hnusným parížskym vzduchom, si v duchu vravel, že ak niekto má meno z troch dokopy spojených statkov, je asi v tomto raji veľmi šťastný. Potom pokrútil hlavou a povedal:

„Keby som bol Porthos a d’Artagnan by prišiel za mnou s takým návrhom, aký ja predkladám Porthosovi, viem dobre, čo by som d’Artagnanovi odpovedal.“

Na konci lesa d’Artagnan zbadal označenú cestu a na konci cesty veže obrovského feudálneho kaštieľa.

„Ohó,“ zahundral si, „myslel som, že tento kaštieľ patrí bývalej orleánskej vetve! Že by sa Porthos dohodol s vojvodom de Longueville?“

„Namojdušu, pane,“ ozval sa Planchet, „tieto pozemky sú dobre obrobené. Ak patria pánu Porthosovi, zložím mu svoju poklonu.“

„Doparoma,“ zahriakol ho d’Artagnan, „nevolaj ho Porthos, ba ani du Vallon, volaj ho de Bracieux alebo de Pierrefonds. Pokazil by si mi moje poslanie.“

Čím väčšmi sa však d’Artagnan blížil ku kaštieľu, uvedomoval si, že jeho priateľ tam nemôže bývať. Pevné, na pohľad nové veže, boli prázdne a akoby prebúrané. Človek by povedal, že ich nejaký obor porozbíjal sekerou. Keď však došli na koniec cesty, ocitli sa nad nádherným údolím, v ktorom driemalo čarovné jazierko. Vedľa neho bolo roztrúsených niekoľko domcov. Jedny so škridľovou, iné so slamenou, pokorne sklonenou strechou, akoby uznávali za svojho zvrchovaného pána krásny kaštieľ, postavený začiatkom vlády Henricha IV., na ktorom sa týčili panské vlajočky.

D’Artagnan tentoraz nepochyboval, že má pred sebou Porthosov príbytok.

Cesta viedla priamo k tomuto krásnemu kaštieľu. D’Artagnan popohnal svojho koňa do klusu a Planchet tiež prispôsobil krok svojho klusáka.

O desať minút došli na koniec aleje, súmerne vysadenej krásnymi topoľmi a zakončenej železnou bránou s pozlátenými hrotmi a žŕdkami. Uprostred tohto stromoradia sedel na tučnom žrebcovi akýsi vznešený pán v zelených šatách, pozlátených ako tie priečky. Po oboch stranách mal vyparádených sluhov a kopa bedárov, ktorí sa zhŕkli okolo neho, mu prejavovala veľmi úctivú pokoru.

,Pozrime sa,‘ povedal si v duchu d’Artagnan, ,nebude to vznešený pán du Vallon de Bracieux de Pierrefonds? Ech, božemôj, ako sa scvrkol za ten čas, čo sa už nevolá Porthos!‘

„To asi nebude on,“ Planchet odpovedal na to, čo si d’Artagnan v duchu myslel. „Pán Porthos mal takmer šesť stôp a tento ich má sotva päť.“

„A predsa toho pána veľmi úctivo pozdravujú,“ odvetil d’Artagnan.

Popchol koňa k dôležitému pánovi a jeho sluhom. Čím bol bližšie, tým väčšmi sa mu zdalo, že spoznáva jeho črty.

„Panebože, je možné, že by to bol on?“ vykríkol Planchet, ktorý ho takisto spoznával.

Na tento výkrik sa muž na koni s veľmi vznešeným výrazom pomaly obrátil a obidvaja cestujúci mohli vidieť, ako v plnom lesku zažiarili Mousquetonove veľké oči, okrúhla zlatočervená tvár a široký úsmev.

Bol to skutočne Mousqueton; Mousqueton vypasený, prekypujúci zdravím a nadutý od blahobytu. Keď spoznal d’Artagnana, nezatváril sa pokrytecky ako Bazin, ale zoskočil zo žrebca, sňal klobúk a podišiel k dôstojníkovi.

„Pán d’Artagnan, pán d’Artagnan,“ huhňal obrovskými lícami, potiac sa od horlivosti, „pán d’Artagnan! Och, akú veľkú radosť bude mať môj veľkomožný pán a majiteľ statku du Vallon de Bracieux de Pierrefonds!“

„To si ty, dobrý Mousqueton! Kde máš svojho pána?“

„Ste na jeho panstve.“

„Aký si krásny, aký tučný a ako kvitneš!“ pokračoval d’Artagnan, neúnavne zaznamenávajúci každú drobnú zmenu, ktorú priniesol blahobyt niekdajšiemu hladošovi.

„Ach, hej, vďakabohu, pane,“ odvetil Mousqueton, „mám sa celkom dobre.“

„A prečo nepovieš nič svojmu priateľovi Planchetovi?“

„Priateľovi Planchetovi? Planchet, si to ty?“ zvolal Mousqueton a roztvoril náruč s očami plnými sĺz.

„Áno, ja,“ povedal vždy opatrný Planchet, „chcel som však vedieť, či si nespyšnel.“

„Spyšnieť pri svojom starom priateľovi!? Nikdy, Planchet! Buď si to nemyslel naozaj, alebo nepoznáš Mousquetona.“

„Bravó!“ zvolal Planchet a zoskočil z koňa. „Nie ako ten lotor Bazin, ktorý ma nechal dve hodiny v kôlni a ani nedal najavo, že ma pozná.“

Planchet a Mousqueton sa vzápätí objali tak srdečne, že to ostatných veľmi dojalo a vyvolalo v nich dojem, že Planchet je určite dáky preoblečený pán, tak vysoko oceňovali Mousquetonovo postavenie.

„A teraz, pane,“ povedal Mousqueton, keď sa oslobodil z Planchetovho objatia, „a teraz, pane, dovoľte mi, aby som vás opustil, lebo nechcem, aby sa môj pán dozvedel o vašom príchode od niekoho iného ako odo mňa. Neodpustil by mi, že som na dal predbehnúť.“

„Ten drahý priateľ na mňa teda nezabudol!?“ povedal d’Artagnan, vyhýbajúc sa osloviť Porthosa starým či novým menom.

„On a zabudnúť?!“ zvolal Mousqueton. „Nebolo dňa, pane, aby sme nečakali na správu, že vás namiesto pána de Gassion alebo namiesto pána de Bassompierre vymenovali za maršala.“

D’Artagnanovi zablúdil na pery jeden z tých zriedkavých melancholických úsmevov, ktoré vyjadrovali v hĺbke srdca prežité sklamanie mladých rokov.

„Dedinčania,“ pokračoval Mousqueton, „zostaňte pri pánu grófovi d’Artagnanovi a preukazujte mu česť, ako najlepšie viete, kým ja oznámim veľkomožnému pánovi, kto prišiel.“

Dve milosrdné duše mu pomohli nasadnúť na silného koňa, zatiaľ čo mrštnejší Planchet vyskočil do sedla sám, potom sa Mousqueton pustil po trávniku aleje miernym cvalom, ktorý svedčil skôr o sile štvornožcových bedier než nôh.

„Vyzerá to celkom sľubne!“ povedal d’Artagnan. „Niet tu nijakých záhad, nijakých tajností, nijakej politiky. Každý sa smeje na plné ústa alebo plače od radosti – vidím len samé tváre široké na lakeť. Zdá sa mi, že i príroda je tu sviatočná, že stromy majú zelené a ružové stužky namiesto listov a kvetov.“

„A mne sa zdá,“ povedal Planchet, „že tu cítim najrozkošnejšiu vôňu pečeného mäsa, že vidím kuchárikov stavať sa do radu, aby sme prešli. Ach, pane, akého kuchára má asi pán de Pierrefonds, ktorý sa vedel veľa a dobre najesť, keď sa ešte volal len pán Porthos!“

„Prestaň,“ zahriakol ho d’Artagnan, „naháňaš mi strach. Ak sa skutočnosť zhoduje s vidinami, som stratený. Taký šťastný človek nikdy neopustí svoj blahobyt, stroskotám u neho, ako som stroskotal u Aramisa.“

XIII. Ako d’Artagnan pri stretnutí s Porthosom zistil, že bohatstvo neprináša vždy šťastie

D’Artagnan prešiel cez bránu a ocitol sa pred kaštieľom. Práve zoskakoval z koňa, keď sa na schodisku objavil akýsi obor.

D’Artagnan bežal Porthosovi v ústrety a vrhol sa mu do náručia. Všetko služobníctvo, zoradené do kruhu v úctivej vzdialenosti, hľadelo na túto scénu s pokornou zvedavosťou. Mousqueton si vpredu utieral oči.

Porthos chytil svojho priateľa za rameno.

„Ach, aký som rád, že vás vidím, drahý d’Artagnan!“ zvolal hlasom, ktorý z barytónu prešiel do basu. „Vy ste teda na mňa nezabudli?“

„Na vás a zabudnúť?! Ach, drahý du Vallon, môže človek zabudnúť na najkrajšie dni mladosti, na oddaných priateľov a na nebezpečenstvá, ktoré sme spolu prekonávali? Keď vás znova vidím, niet chvíle v našom priateľstve, ktorá by mi neprišla na um.“

„Áno, áno,“ odvetil Porthos a pokúšal sa vykrútiť si fúzy ako kedysi, „hej, povyvádzali sme v tých časoch krásne veci, úbohý kardinál si musel od nás všeličo vytrpieť.“ Povzdychol si.

D’Artagnan sa naňho pozrel.

„No ale vitajte, drahý priateľ,“ pokračoval Porthos mdlým hlasom, „vitajte, znovu mi pomôžete nájsť radosť. Zajtra budeme na nádhernej rovine naháňať zajace alebo srnce v mojich krásnych lesoch. Mám štyri chrty, ktoré považujem za najšikovnejšie v celom kraji a svorku psov, ktorá na dvadsať míľ nemá páru.“

Porthos si druhý raz povzdychol.

,Aha,‘ povedal si d’Artagnan v duchu, ,môj chlapík hádam ani nie je taký šťastný, ako vyzerá!‘ A nahlas povedal:

„V prvom rade ma predstavíte pani du Vallon, lebo sa pamätám na istý list s milým pozvaním, ktorý ste mi kedysi ráčili napísať a ona mi doň láskavo dopísala zopár riadkov.“

Porthos si tretí raz povzdychol a povedal:

„Pani du Vallon som stratil pred dvoma rokmi, vidíte, že ešte teraz som celý rozžialený. Preto som odišiel zo zámku du Vallon neďaleko Corbeil a usadil som sa na statku Bracieux. Úbohá pani du Vallon,“ pokračoval Porthos s ľútostivým výrazom v tvári, „bola to veľmi náladová povaha, ale napokon sa predsa prispôsobila mojim spôsobom a zvykla si na moje drobné rozmary.“

„Ste teda bohatý a voľný?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Ach,“ odvetil Porthos, „som vdovec a mám štyridsaťtisíc libier renty. Poďme si zajesť, ak chcete.“

„Veľmi rád,“ povedal d’Artagnan, „od ranného vzduchu som vyhladol.“

„Áno,“ prisvedčil Porthos, „máme tu výborný vzduch.“

Vošli do zámku. Odhora až nadol bolo všetko pozlátené – rímsy, ozdoby, drevo na kreslách. Čakal ich bohato prestretý stôl.

„Doparoma,“ povedal d’Artagnan, „gratulujem vám, ani kráľ sa nemá lepšie.“

„Áno, počul som, že ho pán de Mazarin veľmi zle chová,“ odvetil Porthos. „Ochutnajte rebierko, môj drahý d’Artagnan, je z mojich baranov.“

„Aké jemné mäsko,“ poznamenal d’Artagnan.

„Tie sa pasú na mojich vynikajúcich lúkach.“

„Podajte mi z neho ešte.“

„Radšej si vezmite zo zajaca, ktorého som zastrelil včera v obore.“

„Hrom do toho, ale je chutný! Podistým kŕmite svoje zajace materinou dúškou?“

„A čo súdite o mojom víne?“ spýtal sa Porthos. „Nie je príjemné?“

„Je lahodné.“

„A je z domácich viníc.“

„Naozaj?“

„Áno, z malého južného svahu tam nad lesom. Urodí sa ho aj na dvadsať súdkov.“

„Veď je to hotové vinobranie!“

Porthos si povzdychol piaty raz. D’Artagnan už jeho vzdychy rátal.

„Jednako len, drahý priateľ, akoby vás niečo trápilo,“ povedal, lebo sa chcel dopátrať pravdy. „Nie ste azda náhodou chorý?… Že by zdravie…“

„To je výborné, milý môj, lepšie než inokedy, päsťou by som zabil vola.“

„Tak je to smútok v rodine…“

„V rodine? Našťastie som len sám.“

„A prečo potom vzdycháte?“

„Drahý môj,“ povedal Porthos, „budem úprimný: nie som šťastný.“

„Vy že nie ste šťastný, Porthos? Vy, čo máte zámok, lúky, hory, lesy, štyridsaťtisíc libier renty, vy nie ste šťastný?“

„Mám všetko, drahý môj, to je pravda, ale uprostred toho všetkého som sám.“

„Aha, rozumiem: máte okolo seba samých naničhodníkov, na ktorých sa nemôžete pozrieť, aby ste sa nezhodili.“

Porthos mierne zbledol a vypil na dúšok veľký pohár vína.

„Nie,“ odpovedal, „skôr naopak. Predstavte si, že sú to drobní zemani, každý z nich má nejaký titul a každý tvrdí, že pochádza od Pharamonda, od Karola Veľkého alebo aspoň od Huga Capeta. Spočiatku som bol posledný prišelec, a preto som musel postupne robiť jednotlivé kroky, a to som aj urobil, ale viete, drahý môj, pani du Vallon…“

Porthos pri týchto slovách len ťažko prehĺtal slinu.

„Pani du Vallon,“ pokračoval, „mala pochybnú šľachtickú krv. Prvý raz – myslím, d’Artagnan, že vám nehovorím nič nové –, sa vydala za prokurátora. Každý to odsudzoval a pohŕdal tým. Viete, bolo to slovo, za ktoré by človek zabil tridsaťtisíc ľudí. Ja som zabil dvoch, to ostatným zavrelo ústa, ale neprijali ma medzi seba ako priateľa. Preto nemám nijakú spoločnosť, žijem sám, nudím sa a zožieram.“

D’Artagnan sa pousmial – zbadal slabé miesto a chystal sa zaútočiť.

„Teraz ste sám, žena vám už nemôže prekážať.“

„Áno, ale iste pochopíte – pretože nepochádzam z historickej šľachty ako Coucyovci, ktorým stačil titul sir a Rohanovci, ktorí nechceli byť vojvodami, všetci títo ľudia s grófskym alebo veľkogrófskym titulom majú predo mnou prednosť v kostole, pri slávnostných obradoch, teda všade, a ja nesmiem povedať ani slovo. Ach, keby som bol aspoň…“

„Barónom? Nie je tak?“ povedal d’Artagnan, dokončiac za svojho priateľa.

„Ach,“ Porthosovi sa vyjasnila tvár, „ach, keby som bol barónom!“

,Dobre, tu sa mi to podarí,‘ pomyslel si d’Artagnan a nahlas povedal:

„Tak, priateľ môj drahý, práve dnes vám prinášam titul, po ktorom túžite.“

Porthos vyskočil, až sa celá miestnosť zatriasla, aspoň tri fľaše stratili rovnováhu, skotúľali sa na zem a rozbili. Na ten rachot pribehol Mousqueton, a keď otvoril dvere, bolo vidieť Plancheta s plnými ústami a s obrúskom v ruke.

„Pán veľkomožný ma volá?“ spýtal sa Mousqueton.

Porthos kývol na Mousquetona, aby pozbieral črepiny.

„S potešením vidím, že stále máte pri sebe toho milého druha,“ poznamenal d’Artagnan.

„Je mojím správcom,“ povedal Porthos.

Potom zvýšil hlas:

„Ako vidíte, darí sa mu, huncútovi,“ pokračoval tichšie, „priľnul ku mne a neopustil by ma za nič na svete.“

,Volá ho pán veľkomožný,‘ povedal si v duchu d’Artagnan.

„No, choďte už von, Mouston,“ povedal Porthos.

„Voláte ho Mouston? Ach, áno, to je skrátené, Mousqueton je pridlhé.“

„Áno,“ prisvedčil Porthos. „Hovorili sme však o niečom inom, keď sem vkročil ten šibal.“

„Ale odložme rozhovor na neskôr,“ povedal d’Artagnan, „vaši ľudia by mohli niečo tušiť! Možno máte v tomto kraji aj nejakých špiónov. Iste súdite, Porthos, že ide o vážne veci.“

„Hrom do toho,“ odvetil Porthos. „Aby nám dobre vytrávilo, poďme sa prejsť do môjho parku.“

„S radosťou.“

Po dobrom obede im padlo vhod poprechádzať sa po nádhernej záhrade. Asi tridsať jutár veľký priestor bol obohnaný gaštanovým a lipovým stromoradím, za každým stromovím, zarasteným hustým krovím, bolo vidieť behať zajace, ktoré sa strácali v hlohu a šantili vo vysokej tráve.

„Namojdušu,“ povedal d’Artagnan, „park sa zhoduje so všetkým ostatným. Ak máte v rybníkoch toľko rýb ako zajacov v obore a ak ste si len trochu uchovali záľubu poľovať a chytať ryby, ste šťastný človek, drahý Porthos.“

„Priateľ môj,“ povedal Porthos, „chytanie rýb nechávam Mousquetonovi, to je nešľachtická zábava, ale niekedy si zapoľujem. Keď sa nudím, sadnem si na niektorú mramorovú lavičku, dám si doniesť pušku a priviesť Gredineta, svojho obľúbeného psa, a strieľam na zajace.“

„To je veľmi zábavné!“ povedal d’Artagnan.

„Áno,“ odvetil Porthos a povzdychol si, „je to veľmi zábavné.“

D’Artagnan už vzdychy prestal rátať.

„Potom ich Gredinet hľadá a sám nosí kuchárovi do kuchyne – je na to vycvičený.“

„Rozumné zvieratko,“ povedal d’Artagnan.

„Dám vám ho, ak budete chcieť, aj tak ma začína nudiť. Vráťme sa však k nášmu problému.“

„S radosťou,“ prikývol d’Artagnan, „ale upozorňujem vás, drahý priateľ, aby ste nepovedali, že som vás oklamal. A budete musieť zmeniť spôsob života.“

„Ako to?“

„Budete si musieť znovu navliecť zbroj, pripásať meč, naháňať sa za dobrodružstvami, nechať na cestách trochu zo svojej telnatosti, slovom viesť niekdajší spôsob života.“

„Ech, doparoma!“ zvolal Porthos.

„Áno, chápem, ste rozmaznaný, drahý priateľ. Narástlo vám brucho a zápästie už nie je také pružné, ako sa kedysi o tom mali možnosť presvedčiť gardisti pána kardinála.“

„Zápästie je ešte dobré, to vám prisahám,“ povedal Porthos a vystrel mocnú ruku.

„Tým lepšie.“

„Budeme teda bojovať?“

„Namojveru, áno!“

„A proti komu?“

„Sledujete politiku, priateľ môj?“

„Ja? Ani najmenej.“

„Ste za Mazarina alebo za princov?“

„Ja nie som za nikoho.“

„To znamená, že ste za nás. Tým lepšie, Porthos, je to najlepšie stanovisko, aby sa človek s vami dohodol. Nuž, milý môj, vravím vám, že prichádzam od kardinála.“

To slovo zaúčinkovalo na Porthosa, akoby sa písal ešte rok 1640 a išlo o skutočného kardinála.

„Ohó, čo odo mňa chce jeho eminencia?“ spýtal sa.

„Jeho eminencia vás chce mať vo svojich službách.“

„A kto jej o mne povedal?“

„Rochefort. Pamätáte sa naňho.“

„Veru hej, bohuprisahám, ten nám narobil kedysi veľa nepríjemností. Poriadne nás popreháňal po cestách a trikrát ste ho bodli mečom. A veru si to zaslúžil.“

„Ale viete, že sa stal naším priateľom?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nie, neviem. Nezlostí sa?“

Dôvtip nebol Porthosovou silnou stránkou.

„Vravíte, že gróf de Rochefort už o mne hovoril kardinálovi?“

„Áno, a potom aj kráľovná.“

„Čože, kráľovná?“

„Aby v nás vzbudila dôveru, dala mu dokonca ten slávny diamant, ktorý som predal pánu des Essarts a jej sa neviem ako znovu dostal do rúk.“

„Zdá sa mi,“ povedal Porthos dobromyseľne, „že by bola urobila lepšie, keby vám ho bola vrátila.“

„To si aj ja myslím,“ odvetil d’Artagnan, „ale čo chcete? Králi a kráľovné mávajú niekedy zvláštne rozmary. Napokon, pretože majú bohatstvá a hodnosti a rozdeľujú peniaze a tituly, každý im je oddaný.“

„Áno, každý im je oddaný!“ povedal Porthos. „Vy ste teda v tejto chvíli oddaný…“

„Kráľovi, kráľovnej a kardinálovi a okrem toho som zodpovedný už aj za vašu oddanosť.“

„A vravíte, že ste aj pre mňa dohovorili podmienky.“

„Nádherné, drahý môj, nádherné! V prvom rade máte peniaze, však? Povedali ste, že máte štyridsaťtisíc libier renty.“

Porthos začal byť nedôverčivý.

„Och, priateľ môj,“ povedal, „človek nemá nikdy dosť peňazí. Pani du Vallon mi zanechala trochu zamotané dedičstvo. Nie som veľký počtár, a tak žijem zo dňa na deň.“

,Bojí sa, že som si prišiel vypožičať peniaze,‘ pomyslel si d’Artagnan.

„Priateľ môj,“ povedal nahlas, „ak máte ťažkosti, tým lepšie.“

„Akože, tým lepšie?“ nechápal Porthos.

„Áno, lebo jeho eminencia vám dá všetko, čo budete chcieť, pozemky, peniaze i tituly.“

„Ach, ach, ach,“ vypleštil Porthos oči.

„Za predošlého kardinála sme nevedeli využiť šťastie,“ pokračoval d’Artagnan, „a predsa nám nebolo najhoršie. A to nevravím o vás, čo máte štyridsaťtisíc libier renty a vyzeráte ako najšťastnejší človek na zemi.“

Porthos si znovu povzdychol.

„Aj napriek tomu, že máte štyridsaťtisíc libier renty,“ pokračoval d’Artagnan, „a hádam práve preto, že ich máte, zdá sa mi, že by vám celkom dobre urobila korunka na koči. No?“

„Pravdaže, pravdaže,“ súhlasil Porthos.

„Nuž, drahý môj, získate ju, máte ju na konci meča. Nebudeme si škodiť. Vaším cieľom je titul, mojím peniaze. Mal by som ich zarobiť toľko, aby som mohol dať obnoviť rodinný statok, ktorý moji predkovia znivočení križiackymi výpravami od tých čias nechali zruinovať, a aby som si mohol kúpiť aspoň tridsať jutár pozemkov na okolí. To je všetko, čo potrebujem, tam sa potom utiahnem a spokojne umriem.“

„A ja sa chcem stať barónom,“ povedal Porthos.

„Stanete sa!“

„A nemysleli ste na ostatných našich priateľov?“ spýtal sa Porthos.

„Myslel, stretol som Aramisa.“

„A čo on? Chcel sa stať biskupom?“

„Aramis,“ odvetil d’Artagnan, lebo nechcel Porthosa rozčarovať, „predstavte si, drahý môj, Aramis je mníchom a jezuitom a žije ako medveď. Zriekol sa všetkého a myslí len na svoju spásu. Moje ponuky ho nedokázali zaujať natoľko, aby sa rozhodol.“

„Správne, má rozum,“ povedal Porthos. „A čo Athos?“

„Ešte som s ním nebol, ale od vás mám namierené k nemu. Neviete náhodou, kde by som ho našiel?“

„Niekde v okolí Blois, na malom statku, ktorý zdedil po nejakom príbuznom.“

„Ako sa volá?“

„Bragelonne. Chápete, môj drahý. Athos, urodzený ako cisár, grófsky dedič. Čo urobí s tými všetkými grófstvami? S grófstvom de La Fère, s grófstvom de Bragelonne?“

„A pritom nemá deti,“ povedal d’Artagnan.

„Ech, počul som, že si adoptoval akéhosi mládenca, ktorý sa na neho podobá,“ poznamenal Porthos.

„Athos, náš Athos, ktorý bol cnostný ako Scipion? Videli ste ho?“

„Nevidel.“

„Dobre, zajtra mu o vás zanesiem správy. Medzi nami, obávam sa, aby mu náklonnosť k vínu nedopomohla k predčasnej starobe a slabosti.“

„Áno,“ odvetil Porthos, „máte pravdu, vždy veľa pil.“

„A okrem toho bol z nás najstarší,“ dodal d’Artagnan.

„Mal len o niekoľko rokov viac,“ povedal Porthos, „jeho vážny výzor ho robil oveľa starším.“

„Áno, máte pravdu. Ak získame Athosa, bude dobre, ak ho nezískame, zaobídeme sa bez neho. My dvaja stojíme za dvanástich.“

„Áno,“ prikývol Porthos, usmievajúc sa pri spomienke na niekdajšie hrdinské činy, „no keby sme boli všetci štyria, stáli by sme za šesťatridsiatich, tým viac, že podľa toho, ako vravíte, bude to sakramentská robota.“

„Sakramentská pre nováčikov, to hej, ale nie pre nás.“

„Potrvá dlho?“

„Hrom do toho, aj tri-štyri roky.“

„Budeme veľa bojovať?“

„Dúfam.“

„Tým lepšie, napokon, tým lepšie!“ zvolal Porthos. „Nemáte ani tušenia, milý môj, ako mi vŕzgajú kosti, odkedy som tu! V nedeľu kedy-tedy po omši prebehnem na koni po poli a po pozemkoch susedov, aby som vyvolal nejakú peknú hádku, lebo cítim, že to potrebujem. Ale nič sa mi nedarí, drahý môj! Buď si ma vážia, alebo sa ma boja, čo je pravdepodobnejšie. Nechajú ma však pokojne dupať po lucerne aj so psami, a vraciam sa ešte namrzenejší, to je všetko. Povedzte mi, dá sa teraz v Paríži lepšie biť?“

„Môžem vám povedať, drahý môj, že je to nádherné; niet ediktov, niet kardinálových gardistov, niet Jussaca ani iných špehúňov. Božemôj, môžete sa biť pod lampou, v krčme, všade – ste frondér, tasíte a hotovo. Pán de Guise zabil pána de Coligny rovno na Place Royale a nič z toho nebolo.“

„Ach, to je vynikajúce,“ povedal Porthos.

„A okrem toho, čo nevidieť budú riadne bitky s kanónmi a požiarmi. To len potom bude niečo.“

„Súhlasím.“

„Dávate mi slovo?“

„Áno, dávam. Budem bodať, sekať i za Mazarina, pravdaže, ak…“

„Ak?“

„Ak ma urobí barónom.“

„Bohuprisahám, to je už dohodnuté,“ povedal d’Artagnan, „povedal som vám a znovu opakujem, že ručím za vaše barónstvo.“

Po tomto sľube sa Porthos, ktorý nikdy nepochyboval o priateľovom slove, vrátil s poručíkom do zámku.

XIV. Ukazuje sa, že ak Porthos nebol so svojím postavením spokojný, na druhej strane Mousqueton s ním bol zase až veľmi spokojný

Na spiatočnej ceste do zámku sníval Porthos o barónstve a d’Artagnan uvažoval o biede úbohej ľudskej prirodzenosti, večne nespokojnej s tým, čo má a večne túžiacej po tom, čo nemá. D’Artagnan by sa na Porthosovom mieste považoval za najšťastnejšieho človeka na zemi. A čo chýbalo Porthosovi, aby bol šťastný? Päť písmen pred všetkými svojimi menami a korunka, ktorú by si dal namaľovať na dvierka svojho koča.

,Celý život môžem hľadať napravo i naľavo a nikdy neuvidím úplne šťastnú ľudskú tvár,‘ vravel si v duchu d’Artagnan.

Práve bol zaujatý touto filozofickou úvahou, keď sa mohol presvedčiť o jej pravdivosti. Len čo Porthos odišiel, aby dal svojmu kuchárovi nejaké rozkazy, vzápätí bol pri ňom Mousqueton. Jeho tvár vyzerala ako tvár dokonale šťastného človeka, až na ľahký nepokoj, čo sa mu po nej občas mihol ako letný obláčik.

Poručík mušketierov si sadol na lavičku a kývol na Mousquetona, aby podišiel bližšie.

„Pán poručík,“ povedal Mousqueton, „rád by som vás o niečo požiadal.“

„Len vrav, priateľ,“ povzbudil ho d’Artagnan.

„Neopovažujem sa, bojím sa, aby ste si nemysleli, že ma blahobyt zahubil.“

„Si šťastný, priateľ môj?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Šťastný, ako len človek môže byť, a predsa ma vy môžete urobiť ešte šťastnejším.“

„Tak vrav, ak niečo závisí odo mňa, vyhoviem ti.“

„Och, pán poručík, závisí to len a len od vás.“

„Čakám.“

„Pán poručík, chcem vás požiadať o láskavosť, aby ste ma už nevolali Mousqueton, ale radšej Mouston. Od tých čias, ako mám česť byť správcom veľkomožného pána, prijal som meno, ktoré je dôstojnejšie a vzbudzuje väčšiu úctu u mojich podriadených. Viete, pán poručík, aká prepotrebná je disciplína medzi služobníctvom.“

D’Artagnan sa usmial. Porthos svoje meno predlžoval, Mousqueton ho naopak zase skracoval.

„Áno, môj milý Mouston,“ ubezpečil ho, „neboj sa, nezabudnem na tvoju žiadosť a prestanem ti aj tykať, ak ťa to poteší.“

„Och,“ zvolal Mousqueton, červený od radosti, „za takú česť, pán poručík, vám budem povďačný celý svoj život, ale nebolo by to priveľa?“

,Ech, to je skutočne malá náhrada za neočakávané útrapy, ktoré prinášam tomuto chudákovi, čo ma tak dobre prijal,‘ pomyslel si d’Artagnan.

„Pán poručík zostane s nami dlho?“ spýtal sa Mousqueton, ktorého tvár nadobudla znovu niekdajší pokoj a rozkvitla ako pivónia.

„Zajtra odídem, priateľ môj,“ povedal d’Artagnan.

„Ach, pán poručík, to ste prišli len preto, aby ste nám spôsobili zármutok?“ spýtal sa Mousqueton.

„Toho sa veru obávam,“ odpovedal d’Artagnan ticho, ale Mousqueton to už nemohol počuť, lebo sa medzitým pozdravil a odišiel.

D’Artagnanovou dušou preleteli výčitky svedomia, hoci mal tvrdé srdce vojaka. Neľutoval, že zaťahuje Porthosa na cestu, na ktorej môže byť ohrozený jeho život i majetok, lebo Porthos bol ochotný obetovať všetko pre barónsky titul, po ktorom túžil už pätnásť rokov. Ale nebolo by kruté Mousquetona, ktorý si neželal nič iné, len aby ho volali Mouston, vytrhnúť z príjemného života, prekypujúceho blahobytom? Práve bol zaujatý touto myšlienkou, keď sa objavil Porthos.

„Poďme k stolu!“ ponúkol Porhos hosťa.

„Akože? K stolu?“ spýtal sa d’Artagnan. „Koľko je hodín?“

„Jedna preč, drahý môj.“

„Porthos, váš príbytok je hotový raj, človek v ňom zabúda aj na čas, idem, ale nie som hladný.“

„Poďte, ak človek nemôže stále jesť, môže stále piť. To je jedna zo zásad úbohého Athosa, a jej správnosť som spoznal od tých čias, čo sa nudím.“

D’Artagnan, ktorého gaskonská prirodzenosť robila vždy striedmym, nevyzeral taký presvedčený ako jeho priateľ o pravdivosti Athosovej zásady, ale usiloval sa silou-mocou svojmu hostiteľovi vyhovieť.

Pravda, zatiaľ čo pozoroval, ako Porthos je a pije, koľko len vládze, ustavične sa v myšlienkach vracal k Mousquetonovi. A Mousqueton, hoci sám neobsluhoval, lebo by to bolo pod úroveň jeho nového postavenia, objavoval sa chvíľami vo dverách a prezrádzal svoju vďačnosť d’Artagnanovi rokmi a kvalitou vína, ktoré dával nosiť na stôl.

Keď pri múčniku Porthos na d’Artagnanov pokyn prepustil svojich sluhov a obaja priatelia ostali sami, d’Artagnan povedal:

„Porthos, kto s vami pôjde do boja?“

„Myslím, že Mouston,“ odvetil celkom prirodzene Porthos.

D’Artagnan si vzápätí predstavil, ako sa správcov blažený úsmev mení na bolestný úškľabok.

„Mouston už nie je mladý, drahý môj,“ povedal d’Artagnan, „a okrem toho poriadne stučnel a hádam aj zabudol na aktívnu službu.“

„To viem,“ odvetil Porthos, „ale zvykol som si na neho; a napokon, ani on by ma nechcel opustiť, má ma veľmi rád.“

,Och, slepá samoľúbosť!‘ pomyslel si d’Artagnan.

„Vy máte tiež v službách stále toho istého sluhu?“ spýtal sa Porthos. „Toho dobrého, statočného, inteligentného… no, akože sa volá?“

„Planchet. Áno, znovu som ho našiel, ale už veru nie je sluhom.“

„A čím je?“

„Nuž, za tých tisícšesťsto libier, ktoré dostal za obliehanie La Rochelle, keď doniesol list lordovi Winterovi, si zriadil malý obchodík na Ulici Lombarďanov a je cukrárom.“

„Ach, on je cukrárom na Ulici Lombarďanov? A ako to, že slúži u vás?“

„Urobil niekoľko nerozvážnych činov,“ odpovedal d’Artagnan, „a obávam sa, že ho nenechajú na pokoji.“

A mušketier rozpovedal svojmu priateľovi, ako znovu našiel Plancheta.

„Nuž, drahý môj,“ odvetil Porthos, „keby bol niekto povedal, že jedného dňa Planchet zachráni Rocheforta a že vy ho za to budete skrývať, boli by ste tomu uverili?“

„To teda naozaj nie. Ale čo sa dá robiť? Udalosti menia ľudí.“

„Nieto nič pravdivejšie,“ povedal Porthos, „ale čo sa nemení, alebo čo sa mení vo svoj prospech, to je víno. Ochutnajte z tohto, je to španielske, ktoré si náš priateľ Athos veľmi cenil.“

V tej chvíli vošiel správca spýtať sa svojho pána, čo sa bude zajtra jesť a čo bude so zamýšľanou poľovačkou.

„Mouston, povedz mi, mám zbrane v poriadku?“ spýtal sa Porthos.

D’Artagnan začal klopať prstami po stole, aby zakryl svoje rozpaky.

„Vaše zbrane, pán veľkomožný? Aké zbrane?“ spýtal sa Mousqueton.

„Doparoma, no, moja výzbroj.“

„Aká výzbroj?“

„Moja bojová výzbroj.“

„Ale áno, pán veľkomožný. Aspoň myslím.“

„Zajtra sa o tom presvedč, a ak je treba, daj ich poriadne vyleštiť. Ktorý môj klusák je najlepší?“

„Vulcain.“

„A najvytrvalejší?“

„Bayard.“

„Ktorého koňa máš rád ty?“

„Rustauda, pán veľkomožný, je to dobré zviera, s ktorým si vynikajúco rozumiem.“

„Je silný, však?“

„Kríženec normandského s meklenburským, ten cvála deň i noc.“

„Takého potrebujeme. Necháš všetky tri poriadne oddýchnuť, vyleštíš alebo dáš vyleštiť moje zbrane a pre seba priprav nejaké pištole a lovecký nôž.“

„Ideme na cesty, pán veľkomožný?“ spýtal sa Mousqueton s nepokojom v tvári.

D’Artagnan, ktorý dovtedy vyklepkával len nejaké tóny, začal bubnovať pochod.

„Urobíme niečo lepšie, Mouston!“ odvetil Porthos.

„Vydáme sa na výpravu, pán veľkomožný?“ spýtal sa správca, ktorého ruže na tvári sa začali meniť na ľalie.

„Vrátime sa do služby, Mouston,“ odvetil Porthos, pokúšajúc sa dodať fúzom vojenský vzhľad, ktorý časom stratili.

Po týchto slovách sa Mousqueton začal tak silno chvieť, že sa mu roztriasli tučné, mramorové líca, a pozrel na d’Artagnana s nevýslovným výrazom jemnej výčitky. Potom sa zapotácal a priduseným hlasom sa spýtal:

„Do služby? Do služby v kráľovskej armáde?“

„Áno aj nie. Budeme znovu bojovať, hľadať kdejaké dobrodružstvo, skrátka, znovu začneme žiť ako kedysi.“

Posledné slová zasiahli Mousquetona ako blesk. Práve to hrozné kedysi robilo dnešok takým sladkým.

„Och, panebože, čo to počúvam?“ zvolal Mousqueton a ešte prosebnejšie pozrel na d’Artagnana.

„Čo chcete, môj úbohý Mouston?“ spýtal sa d’Artagnan. „Je to osud…“

Napriek tomu, že si d’Artagnan dával pozor, aby Mousquetonovi netykal, a že dal jeho menu formu, akú chcel mať, správcu ten hrozný úder aj tak zasiahol a bol taký silný, že celý zmätený vyšiel a zabudol za sebou zavrieť dvere.

„Ten dobrý Mousqueton už od radosti ani nevie, čo hovorí,“ povedal Porthos tónom, akým asi don Quijote povzbudzoval Sancha, aby osedlal svojho sivka na poslednú výpravu.

Keď dvaja priatelia znovu osameli, rozhovorili sa o budúcnosti a začali stavať vzdušné zámky. Dobré Mousquetonovo víno pomáhalo ľahšie vidieť jasnú perspektívu španielskych dvojpistolí a pistolí a Porthosovu modrú stuhu a vojvodcovský plášť. Keď ich však prišli zavolať, aby si išli ľahnúť, našli ich spať na stole.

Hneď na druhý deň sa Mousqueton trochu upokojil, lebo mu d’Artagnan oznámil, že bojovať sa bude pravdepodobne stále v Paríži, na dosah Vallonského zámku, ktorý bol neďaleko Corbeil, a na dosah Bracieuxského zámku, ktorý bol medzi Compiègne a Villers-Cotterêts…

„Tuším, že kedysi…“ povedal ustrašene Mousqueton.

„Och, už sa nebojuje ako kedysi,“ povedal d’Artagnan. „Dnes je to diplomatická záležitosť, spýtajte sa Plancheta.“

Mousqueton sa šiel na to spýtať svojho starého priateľa, ktorý mu všetko do písmena potvrdil. Dodal však, že v tejto vojne zajatcom hrozí, že ich obesia.

„Hrom do toho,“ povedal Mousqueton, „myslím, že by som radšej pristal obliehať La Rochelle.“

Porthos nechal hosťa, aby si zastrelil srnca, zaviedol ho do svojich lesov a odtiaľ k rybníkom, ukázal mu svoje chrty, svorku psov, Gredineta, všetko, čo mal, a dal pripraviť tri ďalšie, veľmi bohaté jedlá. Nakoniec si vypýtal od d’Artagnana definitívne pokyny, lebo poručík mušketierov musel od neho odísť a pokračovať v ceste.

„Tak, priateľ môj,“ odpovedal mu posol, „potrebujem štyri dni, aby som sa dostal odtiaľto do Blois, jeden deň potrebujem ostať tam, tri-štyri dni rátam na návrat do Paríža. Vydajte sa teda na cestu aj so svojím sprievodom tak o týždeň. Zložte sa v hostinci U kozičky na ulici Tiquetonne a čakajte, až sa vrátim.“

„Dohovorené,“ odvetil Porthos.

„Ja sa vypravím na cestu k Athosovi,“ pokračoval d’Artagnan, „aj keď myslím, že bude bezvýsledná. K priateľom sa však musíme správať slušne.“

„Keby som išiel s vami, hádam by som sa trochu rozptýlil,“ povedal Porthos.

„Je to možné,“ odpovedal d’Artagnan, „aj mne by to dobre padlo, ale nemali by ste kedy porobiť posledné prípravy.“

„Máte pravdu,“ prikývol Porthos.

Rozišli sa na hraniciach statku Pierrefonds, kam chcel Porthos odprevadiť svojho priateľa.

„Aspoň nebudem sám,“ povedal si d’Artagnan a zamieril do Villers-Cotterêts. „Ten diabol Porthos má ešte nádhernú silu. Ak pôjde s nami aj Athos, och, traja sa budeme môcť vysmievať Aramisovi, tomu šťastnému mníchovi v kutni.“

Vo Villers-Cotterêts napísal kardinálovi.

Monsignor, môžem už vašej eminencii ponúknuť jedného, a ten stojí za dvadsať mužov. Odchádzam do Blois za grófom de La Fère, ktorý žije na zámku Bragelonne.

A potom sa pustil smerom do Blois spolu s Planchetom, ktorý mu bol príjemným rozptýlením počas dlhej cesty.

XV. Prekvapenie

Bola to dlhá cesta, ale to d’Artagnana vôbec netrápilo. Vedel, že kone sa posilnili za hojnými hrabinami pána de Bracieux a v sprievode verného Plancheta cesta rýchlo ubiehala.

Aby obaja premohli po ceste dlhú chvíľu, kráčali popri sebe a debatovali. D’Artagnan po troške odkladal panské spôsoby a Planchet naraz vyzliekol kožu sluhu. Bol to starý lišiak, ktorý odvtedy, čo sa stal meštiakom, často zasmútil za dobrým jedlom na dlhých cestách, za rozhovormi a skvelou spoločnosťou šľachticov. Uvedomoval si určitú vlastnú hodnotu a trpel ustavičným stykom s ľuďmi chrliacimi jalové myšlienky.

Veľmi rýchlo sa teda povzniesol do úlohy dôverníka pri tom, ktorého znovu volal svojím pánom. D’Artagnan zas dlhé roky nikomu neotvoril srdce. Tak sa stalo, že títo dvaja muži si teraz obdivuhodne rozumeli.

Napokon, Planchet nebol celkom obyčajným druhom. V honbe za dobrodružstvom vedel prísť s dobrou radou, nevyhľadával nebezpečenstvo, ale ani neustupoval, keď lietali údery. Bol vojakom, a zbraň zošľachťuje. Okrem toho Planchet teraz d’Artagnana potreboval a d’Artagnan Plancheta takisto. A tak obaja došli do Blois ako dobrí priatelia.

Cestou d’Artagnan krútil hlavou a vracal sa k myšlienke, ktorá ho ustavične trápila:

„Viem dobre,“ povedal, „že idem k Athosovi zbytočne, že je to hlúposť, ale nemôžem sa inak správať k svojmu starému priateľovi, človeku, ktorý mal schopnosti najušľachtilejších a najšľachetnejších ľudí.“

„Och, pán Athos bol hrdý šľachtic!“ povedal Planchet.

„Však?“ skočil mu do reči d’Artagnan.

„Rozhadzoval peniaze, ako keď obloha rozsieva krúpy,“ pokračoval Planchet, „a bral do ruky meč dôstojne ako kráľ. Pamätáte sa, pane, na súboj s Angličanmi v karmelitánskej ohrade? Ach, aký krásny a nádherný bol v ten deň pán Athos, keď vravel svojmu súperovi: ,Naliehali ste, aby som vám povedal svoje meno, pane. Tým horšie pre vás, lebo vás musím zabiť!‘ Bol som pri ňom a počul som ho. To sú presne jeho slová. A ten výrečný pohľad, keď bodol svojho protivníka, ktorý padol a ani nehlesol. Ach, pane, opakujem, bol to hrdý šľachtic.“

„Áno,“ odpovedal d’Artagnan, „máte čistú pravdu, ale stačila jedna chyba, aby prišiel o všetky dobré vlastnosti.“

„Pamätám sa, rád si vypil, alebo skôr veľa pil,“ povedal Planchet. „Ale nepil ako ostatní. Keď prikladal pohár k ústam, jeho oči nevraveli nič. Veru, ticho nikdy nebolo také výrečné. Mne sa vždy zdalo, že ho počujem hundrať: ,Vojdi dnu, pálenka, a zažeň môj žiaľ.‘ A ako vedel odlomiť stopku pohárika alebo hrdlo fľaše!“

„Nuž, dnes nás čaká smutný pohľad,“ pokračoval d’Artagnan. „Ten vznešený šľachtic s hrdým pohľadom, ten nádherný jazdec v zbrani, až sa každý čudoval, že má v ruke obyčajný meč namiesto maršalskej palice, sa pravdepodobne zmenil na zhrbeného starca s červeným nosom a so slziacimi očami. Nájdeme ho najskôr ležať niekde v tráve, bude na nás hľadieť kalným pohľadom a ktovie, či nás spozná. Boh mi je svedkom, Planchet,“ pokračoval d’Artagnan, „že by som najradšej ušiel od toho smutného divadla, keby mi nezáležalo na tom, aby som prejavil úctu aspoň tieňu slávneho grófa de La Fère, ktorého sme mali veľmi radi.“

Planchet pokrútil hlavou a nepovedal ani slovo: bolo ľahké uhádnuť, že zdieľa obavy svojho pána.

„A potom tá vetchosť,“ pokračoval d’Artagnan, „lebo Athos je už starý, hádam aj bieda, ak zanedbáva aj tú trochu majetku, čo má. A ten špinavý Grimaud, zamĺknutejší než kedykoľvek predtým a opitejší než jeho pán… Vidíš, Planchet, z toho všetkého mi puká srdce.“

„Akoby som už bol tam, a akoby som ho videl bľabotať a potácať sa,“ odpovedal Planchet užialene.

„Priznávam, že mám jedinú obavu: aby Athos neprijal moje návrhy v chvíľkovej bojachtivej opitosti,“ pokračoval d’Artagnan. „Pre Porthosa a mňa by to bolo veľké nešťastie a predovšetkým naozajstná príťaž. Opustíme ho však po prvej pijatike a basta! Až vytriezvie, pochopí.“

„Pane, tak či onak, bude nám hneď všetko jasné,“ povedal Planchet, „lebo tuším, že tie vysoké hradby, bronejúce sa v zapadajúcom slnku, sú múry Bloiského zámku.“

„Je to možné,“ odvetil d’Artagnan, „a tie ostré a vyrezávané vežičky, ktoré vidíme po ľavej strane v lese, mi pripomínajú Chambord, ako som o ňom počul rozprávať.“

„Vojdeme do mesta?“ spýtal sa Planchet.

„Určite, musíme sa povypytovať.“

„Pane, keď už tam budeme, dajme si za hrnček tej chýrnej smotany, ktorá sa, bohužiaľ, nedá voziť do Paríža a treba ju piť na mieste.“

„Dobre, ochutnáme ju, neboj sa,“ odvetil d’Artagnan.

Vtom sa na rozbrázdenej poľnej ceste pred jazdcami objavil ťažký voz s volským záprahom, jeden z tých vozov, ktoré dovážajú drevo z tamojších krásnych lesov až do prístavov na Loire. Popri voze kráčal akýsi chlap s dlhou palicou zakončenou bodcom a poháňal ňou lenivý pár volov.

„Hej, kamarát!“ zakričal Planchet na voliara.

„Čím vám môžem poslúžiť, páni?“ spýtal sa sedliak rýdzou rečou, vlastnou ľuďom toho kraja. Určite by ňou zahanbil ochrancov čistej francúzštiny z námestia de la Sorbonne a ulice de l’Université.

„Hľadáme dom pána grófa de La Fère,“ povedal d’Artagnan, „poznáte to meno medzi okolitými pánmi?“

Dedinčan si dal dolu klobúk, keď počul to meno, a odvetil:

„Páni, drevo, ktoré veziem, patrí jemu… Nastínal som ho v jeho lese a veziem ho do zámku.“

D’Artagnan nechcel ďalej vyzvedať, protivilo sa mu počuť od niekoho iného to, čo sám povedal Planchetovi.

,Zámok,‘ povedal si v duchu, ,zámok! Ach, chápem! Athos akiste podobne ako Porthos prinútil svojich poddaných, aby ho volali pánom veľkomožným a jeho hniezdo zámkom. Ten drahý Athos mal ťažkú ruku, najmä keď pil.‘

Voly sa vliekli. D’Artagnan a Planchet išli za vozom. Pomalý krok ich napokon omrzel.

„Touto cestou sa teda dostaneme na zámok?“ spýtal sa d’Artagnan voliara. „Nemusíme sa báť, že poblúdime?“

„Och, božemôj! Áno, pane,“ odpovedal chlap, „môžete ísť sami, nemusíte sa otravovať za týmito lenivými zvieratami. Po necelej polmíli cesty uvidíte po pravej strane zámok. Odtiaľto ho nevidieť, zakrývajú ho topole. Ale ten zámok ešte nie je Bragelonne, je to La Vallière. Pôjdete ďalej a asi na tri dostrely z muškety stojí veľký biely dom s bridlicovou strechou na návrší zatienenom obrovskými sykomorami, to je zámok grófa de La Fère.“

„Je tá polmíľa dlhá?“ spýtal sa d’Artagnan. „Lebo v našom krásnom Francúzsku nie je míľa ako míľa.“

„Pre dobré nohy vášho koňa desať minút cesty, pane.“

D’Artagnan sa voliarovi poďakoval a pobodol koňa, potom však mimovoľne vzrušený pri myšlienke, že znovu uvidí zvláštneho človeka, ktorý ho mal veľmi rád a ktorý mu svojimi radami a príkladom veľmi pomohol, aby sa z neho stal správny šľachtic, pritiahol koňovi uzdu a kráčal ďalej so sklonenou hlavou.

Keď cestovatelia došli k zákrute, vzápätí sa im pred očami objavil zámok de La Vallière, ako im pred chvíľou povedal voliar. Prešli ešte asi štvrť míle a vynoril sa aj biely dom so sykomorami na pozadí hustých stromov, ktoré jar obsypala snehobielymi kvetmi.

D’Artagnan, ktorý sa obyčajne len málo vzrušoval, pri tomto pohľade pocítil, že mu až do srdca preniká akýsi čudný nepokoj. Planchet, ktorý nemal podobné dôvody byť dojatý, zostal zarazený, keď videl, ako to na jeho pána zapôsobilo. Díval sa chvíľu na d’Artagnana, chvíľu na dom.

Mušketier urobil ešte pár krokov a ocitol sa pred vkusne vypracovanou bránou.

Cez bránu bolo vidieť starostlivo udržiavanú zeleninovú záhradu, dosť priestranný dvor, na ktorom kopytami hrabalo niekoľko koní a stál koč s dvoma koňmi domáceho plemena.

Všetky kone držali za uzdu sluhovia v rozličných livrejach.

„Buď sa mýlime, alebo nás ten chlap podviedol,“ povedal d’Artagnan.

„To nemôže byť Athosov príbytok. Panebože, že by bol zomrel a tento majetok patrí niekomu inému, kto sa volá tak ako on? Planchet, zoskoč na zem a choď sa povypytovať – priznám sa, že ja na to nemám odvahu.“

„A povedz,“ pokračoval d’Artagnan, „že šľachtic putujúci okolo chce zložiť poklonu grófovi de La Fère. Ak budeš s informáciami spokojný, môžeš uviesť aj moje meno.“

Planchet vzal svojho koňa za uzdu, priblížil sa k bráne a zazvonil. Vzápätí sa objavil akýsi sluha s prebielenými vlasmi, ale napriek svojmu veku kráčal vzpriamene.

„Tu býva gróf de La Fère?“ spýtal sa Planchet.

„Áno, pane, býva,“ odvetil sluha Planchetovi, ktorý nebol v livreji.

„Pán, ktorý odišiel zo služby?“

„Áno.“

„A ktorý mal sluhu Grimauda,“ pokračoval Planchet, ktorý si pri svojej zvyčajnej opatrnosti myslel, že čím viac informácií získa, tým lepšie.

„Pán Grimaud nie je teraz v zámku,“ povedal sluha a začal si Plancheta prezerať od hlavy po päty, lebo nebol zvyknutý na podobné výsluchy.

„Vidím,“ zvolal rozžiarený Planchet, „že je to ten gróf de La Fère, ktorého hľadáme. Ráčte mi otvoriť, aby som ohlásil pánu grófovi, že môj pán, šľachtic a jeho priateľ, je tu a chcel by ho pozdraviť.“

„Čo ste to nepovedali skôr?“ spýtal sa sluha a hneď otváral bránu. „A kde je váš pán?“

„Vzadu, ide za mnou.“

Sluha otvoril bránu a išiel pred Planchetom, ktorý zakýval na d’Artagnana, a ten vošiel na koni do dvora so srdcom tlčúcim väčšmi než kedykoľvek predtým.

Keď Planchet vyšiel na schodisko, počul hlas vychádzajúci z miestnosti na prízemí:

„Dobre, dobre, kde je ten šľachtic a prečo ho sem nevovediete?“

Ten hlas začul aj d’Artagnan a vzbudil v jeho srdci veľa pocitov, veľa spomienok, na ktoré časom zabudol. Zoskočil rýchlo z koňa, zatiaľ čo Planchet s úsmevom na perách kráčal k domácemu pánovi.

„Veď tých ja poznám!“ povedal Athos, keď sa objavil na prahu.

„Och, áno, pán gróf, poznáte ma a ja vás tiež dobre poznám. Som Planchet, pán gróf, Planchet, viete…“

„Čo? Planchet?“ zvolal Athos. „Hádam je tu pán d’Artagnan?“

„Tu som, priateľ môj, tu som, drahý Athos,“ vyjachtal d’Artagnan.

Po týchto slovách bolo na Athosovej krásnej tvári a na jeho pokojných črtách vidieť, že je dojatý. Urobil k nemu rýchlo dva kroky a nespúšťajúc z d’Artagnana oči, zovrel ho nežne v náručí. D’Artagnan sa spamätal a stisol ho so srdečnosťou, ktorá zažiarila aj v slzách jeho očí…

Athos ho chytil za ruku, zovrel ju v dlaniach a zaviedol ho do salóna, kde bolo niekoľko ľudí. Všetci vstali.

„Predstavujem vám pána rytiera d’Artagnana, poručíka mušketierov jeho veličenstva, môjho oddaného priateľa a jedného z najstatočnejších a najpríjemnejších šľachticov, akých som kedy poznal,“ povedal Athos.

D’Artagnan, ako sa patrilo, prijal poklony prítomných. Opätoval ich, ako najlepšie vedel, sadol si do kruhu, a zatiaľ čo na chvíľu prerušený rozhovor sa znovu dostával do starých koľají, prezeral si Athosa.

Čudné! Athos takmer ani nezostarol. Krásne oči, zbavené tmavých kruhov, ktoré pod nimi kreslia bezsenné noci a hýrenie, vyzerali väčšie a čistejšie než kedykoľvek predtým, trochu podlhovastá tvár stratila horúčkovité vzrušenie a získala na vznešenosti, ruka stále obdivuhodne krásna a silná, žiarila pod čipkovou manžetou ako niektoré ruky na Tizianových alebo van Dyckových obrazoch. Bol štíhlejší než predtým, široké a vystreté plecia svedčili o neobyčajnej sile, dlhé čierne, prirodzene kučeravé vlasy mu padali na plecia, hlas bol stále svieži, akoby mal len dvadsaťpäť rokov, a nádherné zuby dodávali jeho úsmevu nevysloviteľný pôvab.

Grófovi hostia medzitým z nepatrného ochladnutia rozhovoru usúdili, že dvaja priatelia horia túžbou ostať osamote a začali sa, prirodzene, chystať na odchod s celým vtedajším umením a zdvorilosťou ľudí veľkého sveta.

Vtom sa však nádvorím rozľahol štekot psov a niekoľko osôb povedalo naraz:

„Ach, vracia sa Raoul!“

Keď sa spomenulo Raoulovo meno, Athos pozrel na d’Artagnana, akoby číhal na to, akú zvedavosť vyvolá na mušketierovej tvári. Ale d’Artagnan ešte nič nechápal, ešte sa úplne neprebral z úžasu. Takmer mechanicky sa obrátil, keď vtom vošiel do salóna krásny, asi pätnásťročný chlapec, oblečený jednoducho, ale s dokonalým vkusom. Pôvabne sňal plstený klobúk, ozdobený dlhými červenými perami.

Pravdaže, táto nová, úplne neočakávaná osoba, ho prekvapila. V duchu sa mu vynoril celý svet nových myšlienok, vysvetľujúc mu všetkými prostriedkami rozumu Athosovu zmenu, ktorú si do tej chvíle nevedel vysvetliť. Neobyčajná podobnosť medzi šľachticom a mladíkom mu vysvetľovala záhadu tohto mladého života. Čakal, pozoroval a načúval.

„Už ste sa vrátili, Raoul?“ spýtal sa gróf.

„Áno, pane,“ odvetil chlapec úctivo, „a splnil som, čo ste mi prikázali.“

„Čo vám je, Raoul?“ znepokojil sa Athos. „Ste bledý a nejaký rozrušený.“

„Pretože našu malú susedku postihlo nešťastie,“ vysvetlil chlapec.

„Slečnu de La Vallière?“ spýtal sa živo Athos.

„A čo sa jej stalo?“ spýtalo sa niekoľko hostí odrazu.

„Prechádzala sa s pestúnkou Marceline v obore, kde drevorubači čistia postínané stromy, keď som vtom prechádzal okolo na koni. Zbadal som ju a zastal som. Aj ona ma zbadala, a keď chcela skočiť z hŕby dreva, kam vyliezla, zle skočila, a už nemohla vstať. Zdá sa, že si vytkla nohu v členku.“

„Och, panebože,“ zvolal Athos. „A pani de Saint-Rémy, jej matka, už o tom vie?“

„Nie, pane, pani de Saint-Rémy je v Blois u pani vojvodkyne Orleánskej. Bojím sa, že jej poskytnú prvú pomoc neobratne, a preto som pribehol požiadať vás o radu.“

„Raoul, pošlite rýchlo niekoho do Blois! Alebo sám vysadnite na koňa.“

Raoul sa uklonil.

„A kde je Louisa?“ spýtal sa gróf.

„Priniesol som ju sem, pane, a uložil som ju u Charlotovej ženy, tá jej dala na nohu ľadový obklad.“

Po tomto vysvetlení, ktoré bolo zámienkou na odchod, sa Athosovi hostia odporúčali. Iba starý vojvoda de Barbé, ktorého viazalo s rodom de La Vallière dvadsaťročné priateľstvo, sa išiel pozrieť na malú Louisu. Plakala, ale keď uvidela Raoula, rýchlo si poutierala krásne oči a vzápätí sa usmievala.

Vojvoda sa ponúkol, že odvezie Louisu do Blois vo svojom koči.

„Máte pravdu, pane,“ prikývol Athos, „bude skôr pri mame. Raoul, som presvedčený, že ste konali nerozvážne a že je to vaša vina.“

„Och, nie, nie, pane, prisahám!“ zvolalo dievča a chlapec zbledol pri pomyslení, že hádam on by bol skutočne zavinil to nešťastie…

„Och, pane, uisťujem vás…“ zašepkal Raoul.

„Musíte ísť do Blois,“ pokračoval gróf dobrosrdečne, „ospravedlňte sa za seba i za mňa u pani grófky de Saint-Rémy a vráťte sa.“

Chlapcove líca znovu zahrali všetkými farbami. Spýtavo sa pozrel na grófa, do silných rúk vzal dievča, ktorého krásna, ubolená a zároveň usmievavá hlavička sa mu oprela o plece, a pozorne ho uložil do koča. Potom elegantne, šikovne ako skúsený jazdec vyskočil na koňa, pozdravil Athosa a d’Artagnana a odklusal popri koči, nespúšťajúc z neho oči.

XVI. Zámok Bragelonne

D’Artagnan sa celý čas díval na túto scénu akosi vyplašene, skoro s pootvorenými ústami. Mnohé veci si predstavoval celkom inakšie a bol z toho celý ohromený.

Athos ho vzal pod pazuchu a odviedol do záhrady.

„Kým nám pripravia večeru,“ povedal s úsmevom, „iste sa nenahneváte, priateľ môj, keď si trochu objasníme záhadu, o ktorej premýšľate?“

„Máte pravdu, pán gróf,“ súhlasil d’Artagnan, ktorý začal pociťovať, že Athos zase pomaly nadobúda nesmiernu aristokratickú prevahu, ktorú nad ním vždy mal.

Athos naňho pozrel s milým úsmevom.

„V prvom rade, môj milý d’Artagnan,“ povedal, „tu niet nijakého pána grófa. Nazval som vás rytierom len preto, lebo som vás chcel predstaviť svojim hosťom. Ale pre vás, d’Artagnan, som vždy, aspoň dúfam, Athosom, vaším druhom a priateľom. Či máte radšej obradnosť?“

„Och, božeuchovaj!“ povedal Gaskonec s úprimným mladíckym nadšením, s akým sa človek len zriedkavo stretne v zrelom veku.

„Vráťme sa k svojim zvykom a predovšetkým buďme úprimní. Zdá sa, že vás tu všetko udivuje.“

„Veľmi.“

„No najväčšmi vás udivujem ja, priznajte sa,“ povedal Athos s úsmevom.

„Priznávam.“

„Napriek tomu, že mám štyridsaťdeväť rokov, možno ma ešte spoznať?“

„Práve naopak,“ namietol d’Artagnan, ochotne preháňajúc úprimnosť, ktorou ho zahŕňal Athos, „už sa vôbec nedáte spoznať.“

„Ach, rozumiem,“ povedal Athos a slabo sa začervenal, „všetko má svoj koniec, d’Artagnan. Bláznovstvo, ako aj všetko ostatné.“

„Okrem toho, zdá sa, že sa zmenili vaše majetkové pomery. Obdivuhodne bývate: predpokladám, že toto je váš dom.“

„Áno, to je ten malý statok, priateľ môj, o ktorom som vám hovoril, že som zdedil, keď som odchádzal zo služby.“

„Máte park, kone, svorky psov.“

Athos sa usmial.

„Priateľ môj, park má dvadsať jutár,“ odvetil, „dvadsať jutár, a v tom sú už zeleninové záhrady a hospodárske budovy. Mám dva kone, prirodzene, nerátam sluhovho. Svorky psov sa skladajú z dvoch honcov, dvoch chrtov a jedného stavača. To je celý prepych,“ dodal Athos s úsmevom, „a to ešte nie je pre mňa.“

„Áno, chápem,“ povedal d’Artagnan, „je to pre mladíka, pre Raoula.“

D’Artagnan pozrel na Athosa s mimovoľným úsmevom.

„Uhádli ste, priateľ môj!“ povedal Athos.

„A ten mladík je váš spolustolovník, krstňa, hádam nejaký príbuzný? Ach, ako ste sa zmenili, drahý Athos!“

„Ten mládenec, d’Artagnan, je sirota,“ odpovedal Athos pokojne, „ktorú matka nechala u vidieckeho farára. Vzal som si ho a vychovávam ho.“

„Veľmi vás miluje.“

„Myslím, že ma má rád, ako keby som mu bol vlastným otcom.“

„Asi vám je veľmi povďačný?“

„Och, vďačnosť je obojstranná,“ odpovedal Athos, „som mu zaviazaný rovnako ako on mne. Jemu to nevravím, ale vám, d’Artagnan, to poviem: som mu veľkým dlžníkom.“

„Ako to?“ spýtal sa prekvapený mušketier.

„Ech, panebože, áno, on spôsobil vo mne tú zmenu, ktorú pozorujete. Začal som vyschýnať ako biedny, osamotený strom, ktorý už nemá korene, a len hlboká náklonnosť k niekomu ma mohla prinútiť znovu zapustiť korene do života. Milenka? Na to som už pristarý. Priatelia? Už som vás nemal. Prostredníctvom tohto chlapca som našiel všetko, čo som stratil. Nemal som už odvahu žiť pre seba, žil som len pre neho. Dávam mu príklad, d’Artagnan. Nedostatky, ktoré som mal, som odstránil, a cnosti, ktoré som už nemal, som predstieral, že mám. Nezdá sa mi, že by som sa mýlil, d’Artagnan, ale Raoul je predurčený na to, aby bol šľachticom, a takým dokonalým, akého len náš úbohý vek môže splodiť.“

D’Artagnan hľadel na Athosa s rastúcim obdivom. Prechádzali sa po čerstvej a tienistej aleji, do ktorej kde-tu vnikali zboku lúče zapadajúceho slnka. Jeden zo zlatých lúčov ožiaril Athosovu tvár a zdalo sa, že aj jeho oči odrážajú tú vlažnú a pokojnú večernú žiaru.

„Ste šťastný?“ spýtal sa svojho priateľa.

V d’Artagnanovej mysli sa vynorila myšlienka na milady. Bdelý Athosov pohľad prenikol až do d’Artagnanovho srdca a akoby v ňom čítal myšlienky.

„Taký šťastný, ako len Boží tvor na zemi môže byť. Ale dokončite svoju myšlienku, d’Artagnan.“

„Athos, vy ste hrozný človek, pred vami nemožno nič utajiť,“ povedal d’Artagnan. „Nuž, áno, chcel som sa vás opýtať, či nemáte niekedy nečakané pocity hrôzy, ktoré sa podobajú…“

„Výčitkám svedomia?“ pokračoval Athos. „Dokončite vetu, priateľ môj. Áno aj nie: nemám výčitky, lebo verím, že tá žena si zaslúžila trest, ktorý dostala. Nemám výčitky, lebo keby sme ju boli nechali žiť, určite by pokračovala vo svojom skazonosnom diele. To však neznamená, priateľ môj, že by som bol presvedčený, že sme mali urobiť práve to, čo sme urobili. Každá preliata krv si hádam vyžaduje odplatu. Ona dovŕšila svoju, azda príde aj na nás, aby sme dovŕšili našu.“

„Niekedy som myslel na to isté, čo vy, Athos,“ priznal d’Artagnan.

„Tá žena mala syna?“

„Áno.“

„Počuli ste niekedy o ňom?“

„Nikdy.“

„Má asi dvadsať rokov,“ zašepkal Athos. „Často myslím na toho chlapca, d’Artagnan.“

„Čudné! Ja som naňho zase zabudol!“

Athos sa melancholicky usmial.

„A máte nejaké správy o lordovi Winterovi?“

„Viem iba toľko, že bol vo veľkej priazni u kráľa Karola I.“

„Znáša s ním asi jeho osud, ktorý je momentálne zlý. D’Artagnan, vidíte, že sa to zhoduje s tým, čo som povedal,“ pokračoval Athos. „On zase prelieval krv Straffortovu. Krv si žiada krv. A kráľovná?“

„Ktorá kráľovná?“

„Henrietta Anglická, dcéra Henricha IV.“

„Je v Louvri, ako viete.“

„Áno, a bez prostriedkov. Počas silných mrazov tejto zimy vraj jej chorá dcéra musela ležať bez kúska dreva. Chápete to?“ spýtal sa Athos a pokrčil plecami. „Dcéra Henricha IV. sa trasie od zimy, lebo nemá kúska dreva! Prečo neprišla k hocikomu z nás, musela žiadať o pohostinnosť Mazarina? Nebolo by jej nič chýbalo.“

„Vy ju poznáte, Athos?“

„Nie, ale moja matka ju videla ako dieťa. Nepovedal som vám náhodou niekedy, že moja matka patrila k čestným dámam Márie Medicejskej?“

„Nikdy. O takých veciach nezvyknete hovoriť, Athos.“

„Ale áno, ako vidíte,“ pokračoval Athos. „Musí však na to byť príležitosť.“

„Porthos by na ňu tak trpezlivo nečakal,“ povedal d’Artagnan s úsmevom.

„Každý má svoju povahu, drahý d’Artagnan. Porthos okrem toho, že je trochu márnivý, má vynikajúce vlastnosti. Boli ste už za ním?“

„Odišiel som od neho pred piatimi dňami,“ odvetil d’Artagnan a so zápalom svojej gaskonskej povahy rozprával o Porthosovom blahobyte v zámku Pierrefonds a pritom pustil zo tri šípy na adresu vynikajúceho pána Moustona.

„Čudujem sa, že sme kedysi náhodou vytvárali spoločnosť mužov, ktorých aj po dvadsiatich rokoch odlúčenia púta pocit družnosti. Priateľstvo zapúšťa veľmi hlboké korene do čestných sŕdc, d’Artagnan, verte mi. Len zlí ľudia zavrhujú priateľstvo, lebo mu nerozumejú. A čo Aramis?“

„Aj s tým som bol,“ odvetil d’Artagnan, „ale zdal sa mi chladný.“

„Ach, vy ste boli s Aramisom,“ pokračoval Athos a díval sa pátravo na d’Artagnana. „Ale veď to je hotová púť, drahý priateľ, ktorú podnikáte do chrámu Priateľstva, ako by povedali básnici.“

„Pravdaže,“ odvetil d’Artagnan v rozpakoch.

„Aramis, ako viete, je chladná povaha,“ pokračoval Athos, „a okrem toho je večne zapletený do nejakých ženských intríg.“

„Zdá sa mi, že práve teraz je v jednej pletke až po uši,“ povedal d’Artagnan.

Athos mlčal.

,Nie je zvedavý,‘ pomyslel si d’Artagnan.

Athos nielenže neodpovedal, ale ešte zmenil aj tému rozhovoru.

„Ako vidíte,“ povedal, upozorniac d’Artagnana, že znovu prišli pred zámok, „za hodinu sme obišli takmer celé moje bohatstvo.“

„Všetko je tu čarovné, a najmä šľachtické,“ odpovedal d’Artagnan.

Vtom sa ozval konský dupot.

„Raoul sa vracia,“ povedal Athos, „dozvieme sa, čo je s dievčaťom.“

Chlapec sa naozaj objavil v bráne, vošiel do prašného dvora, potom zoskočil z koňa, uzdu podal akémusi čeľadníkovi a prišiel pozdraviť grófa a d’Artagnana.

„Tento pán, Raoul,“ povedal Athos a položil ruku d’Artagnanovi na plece, „tento pán je rytier d’Artagnan, o ktorom som vám často rozprával.“

„Pane,“ povedal chlapec a znovu sa ešte hlbšie uklonil, „pán gróf predo mnou spomínal vaše meno zakaždým, keď chcel uviesť príklad nebojácneho a veľkodušného šľachtica.“

Táto malá poklona d’Artagnana dojala, cítil, ako sa mu srdce chvie príjemným vzrušením. Podal Raoulovi ruku so slovami:

„Mladý môj priateľ, všetka chvála, ktorú o mne počúvate, patrí vlastne tomuto pánu grófovi, lebo on ma vo všetkom vychovával, a nebolo jeho chybou, ak sa žiak zle učil. Vynahradí si to na vás, o tom som presvedčený. Obľúbil som si vás, Raoul, a vaša zdvorilosť ma dojala.“

Athosa to zrejme nesmierne potešilo: pozrel vďačne na d’Artagnana, potom venoval Raoulovi jeden z tých zvláštnych úsmevov, na ktoré sú deti hrdé, keď ich zachytia.

,Teraz mi je to jasné,‘ povedal si v duchu d’Artagnan, ktorému nič z toho neuniklo.

„Dúfam, že tá nehoda nemá nijaké následky,“ povedal Athos.

„To sa ešte nevie, pane. Lekár nemohol nič povedať, lebo noha je opuchnutá a obáva sa, aby nebol poškodený niektorý nerv.“

„Prečo ste neostali dlhšie u pani de Saint-Rémy?“

„Obával som sa, že nedôjdem na večeru, pane,“ povedal Raoul, „nechcel som vás nechať čakať.“

V tej chvíli chlapec prišiel oznámiť, že je prestreté.

Athos zaviedol hosťa do veľmi jednoduchej jedálne. Okná smerovali na jednej strane do záhrady a na druhej do skleníkov, kde rástli nádherné kvety.

D’Artagnan pozrel na prestretý stôl: príbor bol krásny, bolo vidieť, že je to staré rodinné striebro. Na poličke stála vzácna strieborná kanvica, d’Artagnan sa pri nej pristavil a prezeral si ju.

„Ach, to je božská robota,“ nadchýnal sa.

„Áno,“ odpovedal Athos, „je to majstrovské dielo veľkého florentského umelca Benvenuta Celliniho.“

„O akú bitku ide?“

„Je to bitka pri Marignane. Okamih, keď jeden z mojich predkov podáva svoj meč Františkovi I., ktorému sa zlomil kord. Za to sa Enguerrand de La Fère, môj predok, stal rytierom radu svätého Michala. Okrem toho kráľ nezabudol, že celé tri hodiny bojoval s mečom svojho priateľa Enguerranda, a po pätnástich rokoch mu daroval túto kanvicu a meč, ktorý ste už hádam niekedy u mňa videli a je takisto krásnym zlatníckym dielom. Bola to doba obrov,“ doložil Athos, „my sme pri nich trpaslíci. Poďme k stolu, d’Artagnan, a pusťme sa do večere. Ešte niečo,“ povedal Athos malému sluhovi, ktorý práve priniesol polievku, „zavolajte Charlota.“

Chlapec vyšiel von a o chvíľu vošiel sluha, na ktorého sa dvaja cestovatelia obrátili, keď dorazili na zámok.

„Milý môj Charlot,“ povedal mu Athos, „po celý čas pobytu u nás vám odporúčam do pozornosti Plancheta, sluhu pána d’Artagnana. Má rád dobré víno a vy máte kľúč od pivníc. Dlho spával na tvrdom, istotne nepohrdne dobrou posteľou. Dozrite na to, prosím vás.“

Charlot sa uklonil a odišiel.

„Aj Charlot je dobrý človek,“ povedal gróf, „slúži u mňa osemnásť rokov.“

„Myslíte na všetko,“ povedal d’Artagnan, „ďakujem za Plancheta, drahý Athos.“

Chlapec vypleštil veľké oči, keď začul toto meno a díval sa, či patrilo grófovi.

„Zdá sa vám to meno čudné, však, Raoul?“ spýtal sa Athos s úsmevom. „Bolo to moje bojové meno, prijaté vtedy, keď pán d’Artagnan, dvaja statoční priatelia a ja sme hrdinsky bojovali pri La Rochelle pod velením nebohého kardinála a pána de Bassompierre. Zakaždým, keď počujem toto priateľské meno, srdce mi podskočí od radosti.“

„Bolo to slávne meno,“ povedal d’Artagnan, „a raz sa mu dostalo triumfálnej pocty.“

„Čo tým chcete povedať, pane?“ spýtal sa Raoul s mladíckou zvedavosťou.

„Namojdušu, o tom ja neviem,“ riekol Athos.

„Athos, zabudli ste na baštu Saint-Gervais a na obrúsok, z ktorého tri gule urobili zástavu? Mám lepšiu pamäť ako vy, pamätám sa na to, vyrozprávam vám to.“

A d’Artagnan rozpovedal celý príbeh o bašte.

Pri tomto rozprávaní sa chlapcovi pred očami rozvíjala jedna z tých bitiek, ktoré patria do oslňujúcich rytierskych čias.

„Raoul, d’Artagnan vám nepovedal,“ pokračoval zase Athos, „že bol jedným z najlepších šermiarov. Železné nohy, olovené zápästie, isté oko a ohnivý pohľad, tak sa rútil proti svojmu protivníkovi. Mal osemnásť rokov, bol o tri roky starší ako vy, Raoul, keď som prvý raz videl, čo vie, a bolo to proti skúseným mužom.“

„Pán d’Artagnan zvíťazil?“ spýtal sa chlapec, ktorého oči pri tomto rozhovore žiarili a akoby úpenlivo prosili o podrobnosti.

„Tuším, že som jedného zabil,“ povedal d’Artagnan, spytujúc sa Athosa pohľadom. „Toho druhého som odzbrojil alebo poranil, už sa ani nepamätám.“

„Áno, poranili ste ho. Och, boli ste zručný šermiar!“

„Ech, nestratil som toho veľa,“ pokračoval d’Artagnan s gaskonským úsmevom plným spokojnosti so sebou samým, „ešte nedávno…“

Athosov pohľad ho umlčal.

„Raoul,“ pokračoval Athos, „myslíte si, že ste obratný šermiar a vaša márnivosť by sa jedného dňa mohla dožiť krutého rozčarovania. Chcem, aby ste vedeli, aký je muž, ktorý spája chladnokrvnosť s obratnosťou. Preto poproste zajtra pána d’Artagnana, ak nie je veľmi unavený, aby vám dal lekciu šermu.“

„Hrom do toho, drahý Athos, predsa ste sám dobrý učiteľ, najmä pokiaľ ide o vlastnosti, ktoré vychvaľujete u mňa. Pozrite, práve dnes mi Planchet rozprával o tom slávnom súboji v karmelitánskej ohrade s lordom Winterom a jeho druhmi. Ach,“ pokračoval d’Artagnan, „istotne je tu niekde meč, ktorý som nazval prvým mečom v kráľovstve.“

„Och, hádam som si s tým chlapcom skazil ruku,“ povedal Athos.

„Sú ruky, ktoré sa nikdy nepokazia, drahý Athos,“ odvetil d’Artagnan, „ale ktoré pokazia veľa iných.“

Chlapec by bol pokračoval v tomto rozhovore až do rána, ale Athos poznamenal, že hosť je už asi unavený a potrebuje si oddýchnuť. D’Artagnan sa pobral do svojej izby a Raoul ho odprevadil. Athos si myslel, že sa pri d’Artagnanovi zdrží dlhšie, aby ho prinútil rozprávať o všetkých hrdinských činoch z rokov mladosti, preto sám prišiel o chvíľu po neho. Ukončil tento príjemný večer priateľským stiskom rúk a zaželal mušketierovi dobrú noc.

XVII. Athosova diplomacia

D’Artagnan si neľahol do postele preto, aby sa vyspal, ako skôr preto, aby osamote popremýšľal nad všetkým, čo v ten večer videl a počul.

Keďže mal dobrú povahu a od začiatku prechovával k Athosovi mimovoľnú náklonnosť, ktorá sa nakoniec premenila na úprimné priateľstvo, bol nadšený, že namiesto spustnutého opilca, ktorý by vytriezvieval niekde na hnojisku, našiel muža žiariaceho inteligenciou a silou.

Vždy obdivoval a uznával Athosovu prevahu a namiesto toho, aby pociťoval žiarlivosť a sklamanie, čo by sa mohlo stať menej veľkodušnej povahe, mal celkom úprimnú a skutočnú radosť, ktorá mu pre jeho vyjednávanie dodávala najpriaznivejšiu nádej.

Predsa len sa mu však zdalo, že Athos nie je úprimný a otvorený vo všetkom. Kto je ten chlapec, o ktorom povedal, že ho vzal za svojho a ktorý sa tak veľmi na neho podobá? Čo znamená ten návrat do spoločenského života a tá prehnaná striedmosť, ktorú dával najavo pri stole? A ešte niečo, na pohľad bezvýznamné: neprítomnosť Grimauda, od ktorého sa Athos nemohol kedysi odlúčiť a jeho meno sa napriek narážkam nespomenulo. To všetko d’Artagnana znepokojovalo. Nedôveruje už Athos svojmu priateľovi, či je pripútaný na nejakej neviditeľnej reťazi, alebo ho niekto vopred upozornil na jeho návštevu?

Neustále ho prenasledovala myšlienka na Rocheforta a na to, čo mu povedal v chráme Notre-Dame. Že by Rochefort predbehol d’Artagnana u Athosa?

D’Artagnan nemal kedy márniť čas dlhými úvahami. Preto sa rozhodol, že na druhý deň musí nájsť vysvetlenie. Skutočnosť, že Athos šikovne zakrýval skromný majetok, prezrádzala zvyšok ctižiadosti, ktorá sa dala veľmi ľahko prebudiť. Duševná sila a jasnosť myšlienok robili z Athosa človeka, ktorý bol schopný konať oveľa rýchlejšie než ktokoľvek iný.

D’Artagnan, hoci bol unavený, nemohol pre tieto myšlienky zaspať. Pripravoval plány na útok. Vedel, že Athos je tvrdý protivník, ale rozhodol sa, že na druhý deň, hneď po raňajkách, sa do neho pustí.

Takisto si povedal, že v novom teréne musí postupovať opatrne: niekoľko dní skúmať Athosove známosti, pozorovať jeho nové zvyky a pokúsiť sa vytiahnuť z naivného mladíka buď pri šerme, alebo na poľovačke všetko, čo mu chýbalo, aby mohol niekdajšieho Athosa spojiť s Athosom dnešným. Bude to asi celkom ľahké, lebo vychovávateľ iste pôsobí na srdce a ducha svojho žiaka, ale d’Artagnan bol veľmi bystrý a ihneď pochopil, aké zbrane by dal proti sebe, keby nejaká nediskrétnosť alebo nešikovnosť odkryla jeho manéver skúsenému Athosovmu pohľadu.

Okrem toho treba povedať, že d’Artagnan, ktorý bol ochotný použiť lesť proti Aramisovmu dôvtipu alebo proti Porthosovej márnivosti, sa hanbil používať úskoky proti Athosovi, úprimnému človeku s poctivým srdcom. Zdalo sa mu, že keby v ňom Aramis a Porthos spoznali majstra v diplomacii, väčšmi by si ho vážili, ale Athos by si ho naopak vážil menej.

,Ach, prečo tu nie je Grimaud, mlčanlivý Grimaud?‘ pomyslel si d’Artagnan. ,V jeho mlčaní je veľa vecí, ktoré by som rád pochopil. Grimaudovo mlčanie bolo vždy také výrečné!‘

Lomoz v dome pomaly utíchal. D’Artagnan počul, ako pozatvárali dvere a okenice, po chvíli brechania stíchli aj psy. Nakoniec už len slávik schovaný v hustých stromoch vyspieval svoju stupnicu a potom zaspal. V celom zámku počul už len rovnomerné a jednotvárne kroky pod svojou izbou. Usúdil, že v Athosovej spálni.

,Prechádza sa a premýšľa,‘ povedal si d’Artagnan. ,Ale o čom? Práve to sa nedá zistiť. Všetko ostatné by sa dalo uhádnuť, len toto nie.‘

Athos si asi konečne ľahol do postele, lebo aj ten posledný zvuk v zámku utíchol.

Ticho a únava premohli aj d’Artagnana, zatvoril oči a takmer hneď zaspal.

D’Artagnan nebol veľký spáč. Sotva úsvit pozlátil záclony, vyskočil z postele a otvoril okná. Vtom sa mu zazdalo, že cez žalúzie videl kohosi zakrádať sa potichu po nádvorí, aby nenarobil hluk. Keďže mával vo zvyku nenechávať nič, čo sa dialo okolo neho, bez povšimnutia, pozrel sa pozornejšie a spoznal Raoulov granátovočervený lovecký kabátec a hnedé vlasy.

Chlapec otvoril dvere na stajni, vyviedol hnedáka, na ktorom sa nosil už včera, osedlal ho a navliekol mu uzdu rýchlo a obratne ako najšikovnejší koniar. Potom prešiel s koňom úzkou uličkou v zeleninovej záhrade, otvoril malú bočnú bráničku, vedúcu na poľnú cestu, vyviedol koňa von a zavrel ju za sebou. Vtedy d’Artagnan ponad múr videl, že sa rozbehol ako šíp, zohýnajúc sa pod rozkvitnutými vetvami javorov a akácií. D’Artagnan si včela všimol, že poľná cesta vedie do Blois.

,Pozrimeže,‘ povedal si Gaskonec, ,chlapec sa už má k svetu a nezdá sa mi, že by zdieľal Athosovu nenávisť ku krásnemu pohlaviu. Určite nejde na poľovačku, lebo nemá ani zbraň, ani psov, nejde ani s nijakým posolstvom, lebo sa skrýva. Pred kým sa skrýva?… Predo mnou alebo pred otcom?… Som presvedčený, že gróf je jeho otcom… Doparoma, ak by išlo len o to, dozviem sa to rýchlo, lebo s Athosom si otvorene pohovorím.‘

Rozvidnievalo sa, znovu sa prebúdzali všetky tie zvuky, ktoré d’Artagnan počul včera večer postupne zanikať: vtáča vo vetvách, pes v búde, ovce na poli. Ba zdalo sa, že i lode kotviace na Loire sa začali hlásiť k životu; odpútavali sa od brehu a nechávali sa unášať prúdom. D’Artagnan ostal v okne, aby nikoho nezobudil. Keď však počul, že sa v zámku otvárajú dvere a okenice, pričesal si vlasy, posledný raz si prihladil fúzy, rukávom kabátca poobtieral okraj klobúka, ako to mával vo zvyku, a zišiel dolu. Keď došiel na posledný schodík, zbadal Athosa, skloneného k zemi, akoby v piesku hľadal nejakú zlatku.

„Dobré ráno, milý hostiteľ,“ zaželal mu d’Artagnan.

„Dobrý deň, milý priateľ. Aká bola noc?“

„Vynikajúca. Vynikajúca, Athos, ako vaša posteľ, ako vaša včerajšia večera, ako vaše prijatie. Čo ste tak pozorne skúmali? Nestali ste sa náhodou milovníkom tulipánov?“

„Drahý priateľ, nemali by ste sa zo mňa vysmievať. Na vidieku sa záľuba mení veľmi rýchlo a človek mimovoľne začne milovať všetko krásne, čo Božie oko nechá klíčiť zo zeme a čím sa v mestách veľmi pohŕda. Díval som sa na kosatce, ktoré som vysadil okolo tejto nádrže a ktoré dnes ráno ktosi pošliapal. Títo záhradníci sú najnešikovnejší ľudia na svete. Keď napojili koňa a odvádzali ho do stajne, nechali ho šliapať po záhone.“

D’Artagnan sa usmial.

„Ach, myslíte?“ spýtal sa a viedol svojho priateľa stromoradím, kde bolo vidieť hodne stôp podobných tým, ktoré zničili kosatce.

„Aj tu sú, zdá sa mi, pozrite, Athos,“ povedal d’Artagnan.

„Kto asi tadiaľto vyšiel dnes ráno?“ spýtal sa Athos znepokojene. „Že by nejaký kôň ušiel zo stajne?“

„To je nepravdepodobné,“ odvetil d’Artagnan, „lebo stopy sú vyrovnané a pravidelné.“

„Kde je Raoul?“ zvolal Athos. „Ako to, že som ho ešte nevidel?“

„Pst!“ zastavil ho d’Artagnan a s úsmevom si priložil prst na ústa.

„Čo je?“ spýtal sa Athos.

D’Artagnan mu povedal, čo zrána videl a čakal, ako sa jeho hostiteľ zatvári.

„Ach, teraz mi je všetko jasné,“ povedal Athos a zľahka pokrčil plecami. „Úbohý chlapec išiel do Blois.“

„Po čo?“

„Ech, božemôj, aby zistil, ako sa má malá La Vallièrová. Viete, to dievča, čo si včera vyvrtlo nohu.“

„Myslíte?“ spýtal sa d’Artagnan nedôverčivo.

„Nielenže si to myslím, ale som o tom presvedčený,“ odvetil Athos. „Nepobadali ste, že Raoul je zaľúbený?“

„Dobre! Ale do koho? Do toho sedemročného dievčaťa?“

„Drahý môj, v Raoulových rokoch je srdce také plné, že ho musí niekomu otvoriť, vo sne alebo v skutočnosti. Nuž jeho láska je polovicou skutočnosti a polovicou sna.“

„Žartujete? Čo? Toto malé dievča?“

„Nevšimli ste si ho? Je to najkrajšie dievčatko na svete: vlasy plavé ako striebro, modré oči, šibalské a už túžiace po láske.“

„A čo vy hovoríte na tú lásku?“

„Nič, smejem sa a doberám si Raoula. Ale jeho prvé pohnútky srdca sú veľmi výbojné. Výlevy ľúbostnej melanchólie u mladých ľudí bývajú veľmi sladké a zároveň veľmi trpké, až sa často zdá, že to má všetky príznaky vášne. Spomínam si, že v Raoulových rokoch som bol zaľúbený do gréckej sochy, ktorú dobrý kráľ Henrich IV. daroval môjmu otcovi, a myslel som si, že zošaliem od bôľu, keď mi povedali, že Pygmalionov príbeh je obyčajná bájka.“

„To je výsledok nečinnosti. Málo Raoula zamestnávate, a preto si hľadá niečo, čím by sa zamestnal.“

„Máte pravdu. Už som myslel aj na to, že ho niekde pošlem.“

„Urobili by ste najlepšie.“

„Určite, ale to mu rozorve srdce a bude trpieť, ako keby to bola skutočná láska. Pred troma či štyrmi rokmi, sám bol ešte len decko, si navykol krášliť sa a obdivovať tú malú modlu, ktorú by jedného dňa, keby tu ostal, začal zbožňovať. Tie deti celý deň snívajú spolu a rozprávajú sa o mnohých vážnych veciach ako dvadsaťroční milenci. Rodičia malej La Vallièrovej sa tomu dlho smiali, ale myslím, že teraz už začínajú nad tým krútiť hlavou.“

„To je detinské! Raoul potrebuje nejaké rozptýlenie, pošlite ho rýchlo preč, inakšie, doparoma, nikdy z neho neurobíte poriadneho chlapa.“

„Tuším, že ho pošlem do Paríža,“ odvetil Athos.

D’Artagnan si pomyslel, že nadišiel vhodný okamih na priateľský útok.

„Ak chcete, môžete tomu chlapcovi pripraviť osud,“ povedal.

„Hm!“ poznamenal Athos.

„Aj tak sa s vami chcem poradiť o niečom, čo mi prišlo na um.“

„Prosím.“

„Nemyslíte, že nadišiel čas vstúpiť do služby?“

„D’Artagnan, vari nie ste stále v službe?“

„Myslím na činnú službu. V minulom živote nenachádzate nič, čo by vás bavilo, a keby vás čakali skutočné výhody, nebolo by vám vhod znovu začať so mnou a s naším priateľom Porthosom konať hrdinské činy ako kedysi v mladosti?“

„To má byť návrh?“ spýtal sa Athos.

„Jasný a úprimný.“

„Aby som sa znovu vypravil do boja?“

„Áno.“

„Za koho a proti komu?“ spýtal sa odrazu Athos a uprel na Gaskonca vrúcny a vľúdny pohľad.

„Doparoma! Ale sa ponáhľate!“

„A najmä chcem mať vo všetkom jasno! Počúvajte, d’Artagnan. Existuje len jedna jediná osoba, alebo skôr jedna vec, ktorej by človek ako ja mohol byť užitočný: a to je vec kráľova.“

„Práve o to ide,“ odvetil mušketier.

„Áno, ale aby sme sa pochopili,“ pokračoval vážne Athos, „ak za kráľovu vec považujete vec pána de Mazarin, prestaneme si rozumieť.“

„To som nepovedal,“ odvetil Gaskonec v rozpakoch.

„Pozrite, d’Artagnan,“ povedal Athos, „vaše váhanie a vaše okolky mi hovoria, od koho prichádzate. K tej veci sa naozaj nikto neopováži priznať nahlas. Ak sa však pre ňu niekto verbuje, robí sa to so sklonenou hlavou a s úzkostlivým hlasom.“

„Ach, drahý môj Athos!“ povedal d’Artagnan.

„Ech, viete dobre, že nehovorím o vás,“ pokračoval Athos, „vy ste perla statočných a odvážnych ľudí. Ja mám na mysli toho žgrloša a intrigána Taliana, toho zakrpateného učiteľa, čo sa usiluje dať si na hlavu korunu, ktorú ukradol pod poduškou. Mám na mysli darebáka, ktorý svoju stranu volá stranou kráľovou a ktorý sa opovažuje uvrhnúť princov kráľovskej krvi do väzenia, lebo nemá odvahu ich pozabíjať, ako to robil náš kardinál, náš veľký kardinál. Mám na mysli lakomca, ktorý svoje zlatky poťažkáva a odkladá zo strachu, že by ich na druhý deň mohol prehrať v hre, hoci hrozne klame. Mám na mysli darebáka, ktorý týra kráľovnú, ako sa o tom hovorí, a napokon, tým horšie pre ňu! Darebáka, ktorý nás o tri mesiace vženie do občianskej vojny, aby zachránil svoje peniaze. Toho pána mi ponúkate, d’Artagnan? Ďakujem pekne!“

„Ste ohnivejší, než ste bývali, nech mi Boh odpustí!“ podotkol d’Artagnan. „Rokmi sa vám akosi zohriala krv namiesto toho, aby sa ochladila. Kto vám vraví, že ho vnucujem?“

,Doparoma, nevyzradíme tajomstvá človeku, ktorý má takú zlú náladu!‘ pomyslel si Gaskonec.

„Čo potom, milý priateľ, majú znamenať vaše návrhy?“ pokračoval Athos.

„Božemôj, nie je nič jednoduchšie! Žijete na svojom statku a zdá sa, že ste šťastný vo svojej pozlátenej priemernosti. Porthos má asi päťdesiattisíc libier dôchodku! Aramis má stále pätnásť vojvodkýň, ktoré sa hádajú o preláta, ako sa hádali o mušketiera; je stále ešte decko, rozmaznávané osudom. Ale čo robím na tomto svete ja? Celých dvadsať rokov nosím brnenie a kožený kabátec, kŕčovito sa držím nedostatočnej hodnosti, nepostupujem, necúvam, nežijem. Slovom, mŕtvola! A keď mám možnosť trochu sa zviechať, všetci mi vravíte: ,Je to lakomec, darebák, zakrpatený učiteľ, zlý pán!‘ Ech, sto hrmených, súhlasím s vami, ale nájdite mi lepšieho, alebo mi dajte nejakú rentu.“

Athos premýšľal tri sekundy a za ten čas pochopil úskok d’Artagnana, ktorý zašiel priďaleko a teraz začal cúvať, aby utajil celú svoju hru. Videl jasne, že d’Artagnanove návrhy sú reálne a že by ich dôstojník mušketierov bol vyhlásil v celej šírke, keby si ich chcel vypočuť.

,Dobre,‘ povedal si v duchu, ,d’Artagnan patrí Mazarinovi.‘ Od tej chvíle bol neobyčajne opatrný.

D’Artagnan sa zase tváril utiahnutejšie než inokedy.

„Chceli ste sa o čomsi poradiť, ak sa nemýlim,“ pokračoval Athos.

„Áno. Chcel som sa s vami všetkými poradiť a nájsť spôsob, ako by sa dalo niečo urobiť, lebo jedni bez druhých budeme vždy neúplní.“

„Máte pravdu. Hovorili ste o Porthosovi. Podarilo sa vám ho presvedčiť, aby išiel hľadať šťastie? Veď on ho má.“

„Určite ho má, ale človek je už taký, večne po niečom túži.“

„A po čom túži Porthos?“

„Chce byť barónom.“

„Ach, máte pravdu, zabudol som,“ odvetil Athos so smiechom.

,Mám pravdu?‘ spýtal sa v duchu d’Artagnan. ,Ale kde sa to dozvedel? Azda si píše s Aramisom? Ach, keby som vedel toto, vedel by som všetko!‘

Tu sa rozhovor skončil, lebo vošiel Raoul. Athos ho chcel trochu vyhrešiť, ale chlapec bol taký smutný, že sa mu neopovážil nič vyčítať, len sa ho spýtal, čo mu je.

„Naša malá susedka sa má hádam horšie?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Ach, pane,“ Raoul sa takmer zadúšal bolesťou, „bol to nebezpečný pád a hoci nič zvláštne nevidieť, lekár sa obáva, aby celý život nekrívala.“

„Ach, to by bolo strašné!“ povedal Athos.

D’Artagnan mal už-už žart na jazyku, ale keď videl, ako Athos prežíva nešťastie, zdržal sa.

„Ach, pane, najviac si zúfam, že som to vlastne zavinil ja,“ pokračoval Raoul.

„A to už ako?“ spýtal sa Athos.

„Nuž, či neskočila z hŕby dreva, keď chcela bežať za mnou?“

„Ostáva vám už len jedno, drahý môj Raoul, napravíte chybu, keď si ju vezmete za ženu,“ povedal d’Artagnan.

„Ach, pane, žartujete nad skutočnou bolesťou, to nie je pekné.“

A Raoul, ktorý potreboval byť sám, aby sa do chuti vyplakal, vrátil sa do svojej izby, odkiaľ vyšiel až na raňajky.

Raňajšia potýčka nijako nenarušila porozumenie medzi oboma priateľmi. Dobre sa naraňajkovali, zavše pozreli na úbohého Raoula, ktorý sotva jedol, mal vlhké oči a bôľ v srdci.

Po raňajkách, keď ešte sedeli za stolom, došli dva listy, ktoré Athos prečítal neobyčajne pozorne, pričom sa nemohol ubrániť, aby sa viackrát nezachvel. D’Artagnan ho pozoroval ponad stôl, a hoci nečítal, jeho pohľad bol taký prenikavý, že by bol prisahal, že spoznáva Aramisovo drobné písmo. Na druhom liste bol veľký a neobratný ženský rukopis.

„Poďme,“ povedal d’Artagnan Raoulovi, keď videl, že Athos chce zostať sám, buď aby odpovedal na listy, alebo nad nimi popremýšľal, „poďme sa prejsť do šermiarne, to vás trochu rozptýli.“

Chlapec pozrel na Athosa, a ten len súhlasne prikývol.

Obaja prešli do nízkej sály, v ktorej viseli fleurety, masky, rukavice, náprsníky a ostatné šermiarske potreby.

„Tak čo?“ spýtal sa Athos, keď o štvrť hodiny prišiel za nimi.

„Má už vašu ruku, drahý Athos,“ povedal d’Artagnan, „a keby mal vašu chladnokrvnosť, mohol by som ho zahŕňať poklonami…“

Chlapec sa trochu ostýchal. Pichol d’Artagnana jeden či dva razy do ramena a do stehna, no d’Artagnan ho zasiahol najmenej dvadsať ráz priamo do pŕs.

Vtom vošiel Charlot so súrnym listom pre d’Artagnana, ktorý priniesol zvláštny posol.

Teraz mohol zase Athos ukradomky pozorovať d’Artagnana.

D’Artagnan čítal bez viditeľného vzrušenia, a keď list prečítal, len zľahka pokrútil hlavou.

„Vidíte, drahý môj priateľ,“ povedal, „čo znamená služba, a namojdušu, máte pravdu, že sa do nej nechcete vrátiť. Pád de Tréville je chorý a stotina sa nemôže bezo mňa zaobísť. Mám po dovolenke.“

„Vrátite sa do Paríža?“ spýtal sa Athos.

„Ech, božemôj, áno,“ odvetil d’Artagnan, „nepôjdete aj vy?“

Athos sa trochu začervenal a odpovedal:

„Ak tam prídem, budem veľmi šťastný, keď sa s vami stretnem.“

„Hej, Planchet!“ zavolal d’Artagnan z dverí. „O desať minút odchádzame, dajte koňom ovsa.“

Potom sa obrátil k Athosovi:

„Zdá sa mi, že tu niečo chýba a som skutočne zúfalý, že musím odísť bez toho, aby som videl dobrého Grimauda.“

„Grimauda?“ spýtal sa Athos. „Ach, čudoval som sa, že sa ma nepýtate, ako sa má. Požičal som ho jednému svojmu priateľovi.“

„Ktorý bude rozumieť jeho posunkom?“ poznamenal d’Artagnan.

„Dúfam,“ odvetil Athos.

Obaja priatelia sa srdečne objali. D’Artagnan podal ruku Raoulovi, prinútil Athosa, aby mu sľúbil, že ho navštívi, keď príde do Paríža, a že mu bude písať, ak nepríde, a vysadol na koňa. Vždy presný Planchet bol už sedle.

„Nepôjdete so mnou?“ spýtal sa Raoula so smiechom. „Idem cez Blois.“

Raoul sa obrátil k Athosovi, ktorý ho zadržal sotva viditeľným posunkom.

„Nepôjdem, pane,“ odvetil chlapec, „zostanem pri pánu grófovi.“

„Tak potom zbohom, moji dobrí priatelia,“ povedal d’Artagnan a posledný raz im podal ruku. „Boh vás opatruj, ako sme si hovorievali za čias nebohého kardinála, kedykoľvek sme sa rozchádzali.“

Athos mu zakýval, Raoul sa poklonil a d’Artagnan s Planchetom odišli.

Gróf ich sledoval pohľadom s rukou na pleci mladíka, ktorý bol takmer taký vysoký ako Athos. Len čo sa obaja jazdci stratili za múrom, gróf povedal:

„Raoul, dnes večer odídeme do Paríža.“

„Ako?“ zbledol chlapec.

„Môžete sa ísť rozlúčiť za seba i za mňa s pani de Saint-Rémy, budem vás čakať do siedmej.“

Chlapec sa uklonil s výrazom plným bôľu a vďačnosti a odišiel dať si osedlať koňa.

Sotva bol d’Artagnan z dohľadu, vytiahol list z vrecka a znovu ho prečítal:

Ihneď sa vráťte do Paríža.

J. M.

„List je suchý,“ zašepkal si d’Artagnan, „a keby nebolo dodatku, hádam by som mu ani nerozumel. No našťastie je tam post scriptum.“

P. S. Zastavte sa u kráľovského výbercu, povedzte mu svoje meno a ukážte mu tento list: dostanete dvesto pistolí.

„Rozhodne,“ povedal d’Artagnan, „mám takúto prózu rád a kardinál píše lepšie, než sa nazdával. Poďme, Planchet, navštívime pána kráľovského výbercu a potom pobodneme kone.“

„Do Paríža, pane?“

„Do Paríža.“

A popohnali kone najprudším cvalom.

XVIII. Pán de Beaufort

Prečo sa d’Artagnan musel tak náhle vrátiť do Paríža?

Raz večer sa Mazarin, ako to mal vo zvyku, pobral ku kráľovnej, keď už u nej nikoho nebolo. Keď prechádzal popri strážnej miestnosti, z ktorej jedny dvere viedli do predsiení, počul, ako sa vojaci nahlas rozprávajú. Chcel vedieť, o čom, preto sa ako vlk priplichtil bližšie, odchýlil dvere a vopchal dnu hlavu.

Gardisti sa škriepili.

„Ručím vám,“ vravel jeden z nich, „že ak to Coysel predpovedal, je to také isté, ako keby sa to už stalo. Nepoznám ho, ale počul som, že nie je len astrológ, ale aj čarodejník.“

„Hrom do toho, kamarát, ak patrí k tvojim priateľom, dávaj si pozor! Robíš mu veľmi zlú službu.“

„Prečo?“

„Lebo sa kvôli tomu môže dostať pred súd.“

„Ale kdeže, dnes už čarodejníkov neupaľujú.“

„Nie? Zdá sa mi, že to nie je tak dávno, čo dal nebohý kardinál upáliť Urbana Grandiera. Ja o tom čosi viem. Držal som stráž na hranici a videl som ho škvariť sa.“

„Môj drahý, Urban Grandier nebol čarodejník, bol učenec, a to je niečo celkom iné. Urban Grandier nepredpovedal budúcnosť. Poznal minulosť, a to niekedy býva oveľa horšie.“

Mazarin v duchu prikývol, ale pretože chcel vedieť, kvôli akej predpovedi sa to škriepia, neodišiel.

„Nevravím, že Coysel nie je čarodejník,“ pokračoval gardista, „ale vravím, že ak vopred ohlasuje svoju predpoveď, existuje spôsob, ako zamedziť, aby sa splnila.“

„Celkom prirodzene. Ak sa budeme spolu biť a ja ti poviem: ,Teraz ti dám ranu spredu alebo zboku!‘, určite ju odrazíš. Ak Coysel povie nahlas, aby to počul kardinál: ,Dovtedy a dovtedy ten väzeň ujde,‘ je jasné, že kardinál urobí všetko, aby väzeň neušiel.“

„Ech, panebože,“ povedal druhý. Zdalo sa, že spí, on však ležal na lavici a napriek tomu, že sa mu očividne chcelo spať, neušlo mu ani slovo z rozhovoru. „Panebože, myslíte, že ľudia môžu unikať svojmu osudu? Ak je tam hore napísané, že vojvoda de Beaufort ujde, tak pán de Beaufort ujde a všetky kardinálove opatrenia budú zbytočné.“

Mazarin sa zachvel. Bol Talian, to znamená, že bol poverčivý. Rýchlo vbehol medzi gardistov, a tí hneď prestali rozprávať, keď videli, kto vošiel.

„O čom ste to hovorili, páni?“ spýtal sa lichotivo. „Tuším o tom, že pán de Beaufort ušiel z väzenia?“

„Och, nie, monsignor,“ povedal nedôverčivý vojak, „ešte nie. Hovorili sme, že ujde.“

„A kto to predpovedá?“

„Saint-Laurent, zopakujte to, o čom ste hovorili,“ povedal vojak a obrátil sa k rozprávačovi.

„Monsignor,“ povedal gardista, „rozprával som týmto pánom len to, čo som počul o predpovedi istého Coysela, ktorý tvrdí, že pán de Beaufort ujde z väzenia pred Turícami, akokoľvek ho budú strážiť.“

„A ten Coysel je rojko alebo blázon?“ spýtal sa kardinál s úsmevom.

„To nie,“ odpovedal gardista, neústupný vo svojej dôverčivosti, „predpovedal už veľa vecí, ktoré sa potom stali, ako napríklad, že kráľovná porodí syna, že pán de Coligny bude zabitý v súboji s vojvodom de Guise a napokon, že koadjútora vymenujú za kardinála. A vidíte, kráľovná porodila nielen jedného syna, ale o dva roky aj druhého, a pán de Coligny bol zabitý.“

„Áno,“ povedal Mazarin, „ale koadjútor ešte nie je kardinálom.“

„Nie je, monsignor, ale bude,“ odpovedal gardista.

Mazarin sa uškľabil, akoby chcel povedať: „Ešte nemá klobúk.“ Potom dodal:

„Vy si myslíte, priateľ môj, že pán de Beaufort ujde?“

„Som o tom presvedčený, monsignor,“ odvetil vojak, „keby mi vaša eminencia teraz ponúkla miesto pána de Chavigny, to znamená správcu zámku vo Vincennes, neprijal by som ho. Ale na druhý deň po Turícach by to už bola iná reč!“

Nie je nič spravodlivejšie, než silné presvedčenie, to pôsobí aj na tých nedôverčivých. Mazarin nebol len nedôverčivý, bol dokonca poverčivý. Odišiel hlboko zamyslený.

„Žgrloš,“ povedal gardista, opierajúci sa o stenu, „tváril sa, že tomu neverí, aby nemusel dačo dať, ale ešte sa ani dobre nevráti domov a už využije vaše proroctvo.“

A skutočne, namiesto toho, aby Mazarin pokračoval v ceste do kráľovninej izby, vrátil sa do svojej pracovne, zavolal Bernouina a rozkázal, aby mu na druhý deň hneď na svitaní doviedli poddôstojníka, ktorý strážil pána de Beaufort.

Gardista si neuvedomil, že zasiahol kardinála na najbolestivejšom mieste. Celých päť rokov, čo bol pán de Beaufort vo väzení, nebolo jediného dňa, aby si Mazarin nepomyslel, že väzeň odtiaľ raz vyjde. Nebolo predsa možné držať celý život vo väzení vnuka Henricha IV., najmä keď ten vnuk Henricha IV. mal sotva tridsať rokov. Nech sa dostane von akýmkoľvek spôsobom, aká nenávisť sa asi nazbierala vo väzení proti tomu, ktorý ho tam dal zavrieť? Proti tomu, ktorý jeho, bohatého, statočného, slávneho, milovaného ženami a obávaného medzi mužmi, dal zatknúť a v najkrajších rokoch pripravil o život – lebo žiť vo väzení znamená nežiť. Zatiaľ však Mazarin znásobil dozor nad pánom de Beaufort. Podobal sa lakomcovi z bájky. Často sa v noci strhol zo sna, lebo sa mu snívalo, že mu pána de Beaufort ukradli. Vypytoval sa na neho a pri každej správe, ktorú dostal, si musel vypočuť, že väzeň sa hrá, pije, spieva, a pritom prisahá, že Mazarin mu draho zaplatí všetku tú rozkoš, ktorú musí vo Vincennes prežívať.

Táto myšlienka ministra v spánku veľmi zamestnávala. Preto keď ráno o siedmej vkročil Bernouin do jeho izby, aby ho zobudil, jeho prvá otázka znela:

„Čo je nové? Neušiel náhodou pán de Beaufort z Vincennes?“

„Nezdá sa mi, monsignor,“ odpovedal Bernouin, ktorého obradný pokoj sa nedal ničím rozrušiť, „ale v každom prípade dostanete čerstvé správy, lebo poddôstojník La Ramée, po ktorého dnes ráno poslali do Vincennes, je tu a čaká na rozkazy vašej eminencie.“

„Otvorte a uveďte ho sem,“ prikázal Mazarin a napravil si vankúše v posteli.

Vošiel poddôstojník. Bol to mocný veľký muž s bucľatou, dobre vyzerajúcou tvárou. Vyžaroval z neho pokoj, ktorý v Mazarinovi vzbudil záujem.

,Ten šibal vyzerá večne ako hlupák,‘ povedal si.

Poddôstojník ostal mlčky stáť vo dverách.

„Poďte bližšie, pane!“ vyzval ho Mazarin.

Poddôstojník poslúchol.

„Viete, čo sa tu povráva?“ spýtal sa kardinál.

„Neviem, vaša eminencia!“

„Tak počúvajte. Povráva sa, že pán de Beaufort ujde z Vincennes, ak už neušiel.“

Na poddôstojníkovej tvári sa objavil ten najhlbší údiv. Otvoril naširoko drobné oči a veľké ústa, aby lepšie strávil žart, ktorým ho jeho eminencia ráčila poctiť, a keď sa už nevládal ďalej tváriť vážne, vybuchol do smiechu, ale tak, že sa triasol veselosťou, ako keby ho bola zachvátila prudká horúčka.

Mazarin bol nadšený týmto málo úslužným prejavom, ale ani tak mu z tváre nezmizol vážny výraz.

Keď sa La Ramée do chuti nasmial, utrel si oči a pomyslel si, že je čas konečne prehovoriť a ospravedlniť sa za nevhodnú veselosť.

„Ujsť, monsignor?“ zvolal. „Ujsť? Hádam vaša eminencia nevie, kde je pán de Beaufort?“

„Viem, pane, viem, že je vo vincenneskej bašte.“

„Áno, monsignor, v miestnosti so stenami hrubými sedem stôp a s oknami, ktoré majú nakríž mreže hrubé ako zápästie.“

„Pane,“ povedal Mazarin, „ak je človek trpezlivý, dostane sa cez akúkoľvek stenu a pružinou z hodiniek prepíli akékoľvek mreže.“

„Monsigor azda nevie, že ho stráži osem gardistov, štyria v predsieni a štyria v miestnosti, a že sa tí gardisti nikdy nevzdialia.“

„Ale pán de Beaufort vychádza zo svojej izby, hrá sa s loptou alebo guľky.“

„Monsignor, to sú zábavy, ktoré sa väzňom povoľujú. Ak si to vaša eminencia neželá, možno mu to zamedziť.“

„Nie, nie,“ odvetil rýchlo Mazarin, lebo sa bál, že by jeho väzeň, až by sa mu niekedy podarilo ujsť z Vincennes, bol k nemu ešte zúrivejší. „Pýtam sa len kvôli tomu, aby som vedel, s kým sa hrá.“

„Monsignor, hrá sa s dôstojníkom stráže alebo so mnou alebo s ostatnými väzňami.“

„Nepribližuje sa pri hre k múru?“

„Monsignor, vaša eminencia nepozná múry? Sú vysoké šesťdesiat stôp a veľmi pochybujem, že by pána de Beaufort život až natoľko omrzel, aby si chcel zlomiť väzy skokom z hradieb.“

„Hm,“ kardinál sa pomaly upokojoval, „vravíte teda, drahý La Ramée…“

„Že ručím za pána de Beaufort, ak sa náhodou nepremení na malé vtáča.“

„Dajte si pozor, priveľmi si trúfate,“ pokračoval Mazarin. „Pán de Beaufort povedal gardistom, ktorí ho odprevádzali do Vincennes, že často uvažoval nad tým, čo urobí, keby ho zatvorili, a že našiel štyridsať spôsobov, ako ujsť z väzenia.“

„Monsignor, keby medzi tými štyridsiatimi spôsobmi bol len jeden dobrý,“ odvetil La Ramée, „už by bol dávno vonku.“

,Iste, iste, nie je taký hlúpy, ako som si myslel,‘ pomyslel si Mazarin.

„Monsignor napokon zabúda, že správcom vo Vincennes je pán de Chavigny,“ pokračoval La Ramée, „a že pán de Chavigny nepatrí k priateľom pána de Beaufort.“

„Áno, ale pán de Chavigny tam nie je stále.“

„Keď tam nie je on, som tam ja.“

„A keď tam nie ste vy?“

„Ach, keď tam nie som ja, zastupuje ma muž, ktorý by sa rád stal poddôstojníkom jeho veličenstva a ktorý, za to ručím, je výborný dozorca. Za tri týždne, čo som ho vzal do služby, som mu nemusel vyčítať nič, iba ak to, že je príliš surový k väzňom.“

„Ako sa volá ten Cerberos?“ spýtal sa kardinál.

„Grimaud, monsignor.“

„A čo robil predtým, než sa dostal k vám do Vincennes?“

„Bol na vidieku, ako mi povedal ten, čo mi ho odporúčal. Tam z tvrdohlavosti urobil nejakú hlúposť, a myslím, že by sa nenahneval, keby sa mu odpísal trest v kráľovskej uniforme.“

„A kto vám ho odporúčal?“

„Správca vojvodu de Grammont.“

„Možno sa podľa vás na neho spoľahnúť?“

„Ako na mňa, monsignor.“

„Nerád veľa rozpráva?“

„Božeuchovaj, monsignor. Dlho som si myslel, že je nemý, rozpráva a odpovedá len posunkami. Zdá sa, že ho tak vycvičil jeho pán.“

„Nuž dobre, povedzte mu, drahý pán Le Ramée,“ pokračoval kardinál, „že ak bude dobrým a verným strážcom, prižmúrime oči nad jeho výčinmi na vidieku a oblečieme ho do uniformy, ktorá mu prinesie úctu a vo vreckách tej uniformy bude mať niekoľko pistolí, aby si mohol vypiť na kráľovo zdravie.“

Mazarin ľahko rozdával sľuby. Pravý opak dobrého Grimauda, ktorého La Ramée práve vychvaľoval. Ten málo vravel a veľa činil.

Kardinál zasypal La Raméeho ešte záplavou otázok o väzňovi, o jeho strave, o tom, ako býva a ako spáva. La Ramée mu odpovedal tak uspokojivo, že ho Mazarin takmer spokojne prepustil. Potom vstal, navoňavkoval sa, obliekol a šiel kráľovnej oznámiť, prečo sa zdržal.

Kráľovná sa bála pána de Beaufort takisto ako kardinál a bola takmer taká poverčivá ako on. Kázala mu opakovať slovo za slovom všetky La Raméeho sľuby a všetky chvály na svojho pomocníka. Keď kardinál dohovoril, povedala polohlasom:

„Škoda, pane, že nemáme takého Grimauda pri každom princovi!“

„Len majte strpenie,“ povedal Mazarin s úsmevom Taliana, „hádam aj to raz príde, no zatiaľ…“

„Zatiaľ?…“

„Urobíme potrebné opatrenia.“

Potom napísal d’Artagnanovi, aby sa ihneď vrátil.

XIX. Ako sa zabáva pán vojvoda de Beaufort vo vincenneskej bašte

Väzeň, čo naháňal toľký strach pánu kardinálovi a svojimi spôsobmi ujsť z väzenia rušil pokoj celého dvora, nemal ani tušenia, akú hrôzu kvôli nemu pociťovali v Kráľovskom paláci.

Videl, ako obdivuhodne dôsledne ho strážia, a tak uznal, že by bolo zbytočné o niečo sa pokúšať. Celá jeho pomsta spočívala v tom, že Mazarina zahŕňal kliatbami a nadávkami. Dokonca sa pokúšal skladať kuplety, ale veľmi rýchlo sa toho vzdal. Naozaj, pána de Beaufort nielenže nebesá neobdarili schopnosťou písať verše, ale aj v bežnej reči sa vyjadroval veľmi ťažko. Blot, vtedajší pesničkár, o ňom spieval:

Blýska v boji, hrmí v boji,

právom sa ho ktosi bojí;

ale to je, ľudia moji,

hlupák, čo sa slova bojí.

Ba i Gaston, rečník, slov má dosť,

rozpaky ho opustili.

Prečo Beaufort nemá výrečnosť?

Prečo Gaston nemá sily?

Ľahko pochopíme, prečo sa väzeň obmedzil len na nadávky a kliatby.

Vojvoda de Beaufort bol vnukom Henricha IV. a Gabriely d’Estrées. Dobrý, statočný, hrdý, a najmä Gaskonec ako jeho predok, ale oveľa menej vzdelaný. Po smrti kráľa Ľudovíta XIII. bol nejaký čas miláčikom, dôverníkom, slovom prvým mužom na kráľovskom dvore, potom však musel prepustiť miesto Mazarinovi a dostal sa na druhú priečku. Pretože bol dosť hlúpy, že sa na túto zmenu hneval a taký neopatrný, že to aj nahlas vyslovoval, kráľovná ho dala zatknúť a zavrieť do Vincennes. Samozrejme, ak sa povie kráľovná, myslí sa Mazarin. Obaja sa nielenže zbavili jeho osoby a nárokov, ale nemuseli s ním už ani rátať, hoci bol veľmi obľúbeným princom. Už päť rokov obýval izbu vincenneskej bašty, ktorá ani zďaleka nebola kráľovská.

Tento čas, v ktorom by boli dozreli myšlienky kohokoľvek iného než pána de Beaufort, preletel nad jeho hlavou a nespôsobil v nej nijakú zmenu. Rozhodol sa vzdorovať kardinálovi, pohŕdať princami a postupovať sám bez spojenca. Okrem niekoľkých prívržencov-melancholikov, ktorí vyzerali ako rojkovia. Iný na jeho mieste by bol skutočne premýšľal, ako za päť rokov získať slobodu alebo nejakých obhajcov. Takéto úvahy sa hádam ani nedostali do vojvodovej hlavy, dlhé väzenie ho ešte viac utvrdilo v tvrdohlavosti, a kardinálovi donášali každý deň správy, ktoré boli jeho eminencii nadmieru nepríjemné.

Keď pán de Beaufort stroskotal v poézii, pokúšal sa maľovať. Maľoval uhľom kardinálove črty, a aby nikto nepochyboval o origináli, písal pod obrazy: Ritratto dell illustrissimo facchino Mazarini. Pán de Chavigny, ktorého na to hneď upozornili, prišiel k vojvodovi na návštevu a prosil ho, aby si krátil čas inakšie, alebo aby aspoň kreslil portréty bez textu. Na druhý deň bola miestnosť plná textov a portrétov. Pán de Beaufort, ako napokon všetci väzni, sa podobal deťom, ktoré robia práve to, čo sa im zakazuje.

Pána de Chavigny upovedomili o množstve portrétov. Pán de Beaufort si nebol istý svojím kresliarskym umením, preto sa neopovážil kresliť hlavu spredu. Zo svojej miestnosti však vytvoril skutočnú výstavnú sieň portrétov – profilov. Tentoraz správca väznice nepovedal ani slovo, ale raz, keď sa pán de Beaufort hral s loptičkou na dvore, dal poumývať špongiou všetky kresby.

Pán de Beaufort sa poďakoval pánu de Chavigny za to, že mu láskavo zohnal nové kartóny, tentoraz rozdelil miestnosť na diely a na každý z nich chcel namaľovať nejaký výjav zo života kardinála Mazarina.

Prvý z nich mal zobrazovať presláveného kardinála Mazarina, ako dostáva výprask palicou od kardinála Bentivoglia, ktorého sluhom pôvodne bol.

Na druhom mal byť Mazarin hrajúci rolu Ignáca z Loyoly v tragédii rovnakého mena.

Na treťom mal byť slávny Mazarin zvierajúci peňaženku prvého ministra, pána de Chavigny.

Veľké kompozície však určite prevyšovali mieru väzňovho talentu, preto sa uspokojil s tým, že nakreslil len rámce a do nich vložil nápisy. Tie však stačili na to, aby vzbudili nevôľu pána de Chavigny, ktorý dal upozorniť pána de Beaufort, že mu vezme všetky možnosti kresliť, ak sa nezriekne obrazov, ktoré zamýšľa namaľovať. Pán de Beaufort mu odpovedal, že si chce získať slávu maľovaním, keď mu ju už nedovolili nadobudnúť zbraňou, že sa chce stať aspoň Michelangelom alebo Raffaelom, keď sa už nemohol stať Bayardom alebo Trivulziom.

Keď sa pán de Beaufort jedného dňa prechádzal po nádvorí, vzali mu kozub, s kozubom uhlie a s uhlím aj popol, a keď sa vrátil, nenašiel nič, z čoho by si mohol urobiť ceruzu.

Pán de Beaufort nadával, búril sa, reval, vravel, že chcú, aby zomrel od zimy a vlhkosti, ako zahynuli Puylaurens, maršal Ornano a slávny prior vendômský. Pán de Chavigny mu odpovedal, že stačí, keď dá čestné slovo, že sa zrieka kreslenia, alebo sľúbi, že nebude maľovať historické kresby, a potom je ochotný vrátiť mu drevo a všetko, čo potrebuje na to, aby si rozložil oheň. Pán de Beaufort nechcel dať svoje slovo, a tak ostal do konca zimy bez ohňa.

A navyše, keď raz vyšiel väzeň von, pozoškrabovali všetky nápisy a miestnosť bola znovu biela a holá, bez najmenšej stopy po freske.

Pán de Beaufort si vzápätí kúpil od jedného strážcu psa Pistacha, pretože nebolo zakázané, aby mali väzni psov, a býval s ním zavretý dlhé hodiny. Keď jedného dňa pán de Beaufort usúdil, že Pistache je dobre vycvičený, pozval do svojej izby pána de Chavigny a vincenneských dôstojníkov na veľké predstavenie. Pozvaní prišli. Izba bola osvetlená toľkými sviečkami, koľko ich pán de Beaufort stačil pozháňať. Predstavenie sa začalo.

Väzeň kúskom omietky odtrhnutej zo steny nakreslil uprostred izby dlhú bielu čiaru, ktorá mala nahrádzať povraz. Pistache sa na prvý pánov rozkaz na túto čiaru postavil na zadné labky, v predných držal palicu na prášenie šiat a začal kráčať po čiare, zvŕtajúc sa ako skutočný tanečník na povraze. Potom prešiel zo tri razy po celej čiare dopredu i dozadu, podal palicu pánu de Beaufort a opakoval to isté, tentoraz však bez balancovania.

Inteligentnému zvieraťu sa ušiel veľký potlesk.

Predstavenie bolo rozdelené na tri časti: po skončení prvej nasledovala druhá. Najprv mal pes povedať, koľko je hodín.

Pán de Chavigny ukázal Pistacheovi svoje hodinky. Bolo pol siedmej. Pistache zdvihol a pustil labku šesť ráz, siedmy raz ju nechal hore. Ani slnečné hodiny by neboli odpovedali lepšie, lebo každý vie, že na slnečných hodinách sa možno dozvedieť, koľko je hodín, len keď svieti slnko.

Pistache mal potom pred celou spoločnosťou určiť, kto je najlepším správcom všetkých francúzskych väzníc.

Pes obišiel tri razy okolo a preúctivo si ľahol k nohám pána de Chavigny.

Pán de Chavigny sa tváril, že je to celkom vtipný žart, ale smial sa len cez zuby, potom si začal hrýzť pery a vraštiť obočie.

Pán de Beaufort dal nakoniec Pistacheovi ťažkú otázku: „Kto je najväčším zlodejom na svete?“

Pistache tentoraz obišiel miestnosť, ale nezastavil sa pri nikom, a keď došiel k dverám, začal na ne škrabať a kňučať.

„Vidíte, páni,“ povedal princ, „toto zaujímavé zviera tu nenachádza toho, na koho som sa pýtal, chce hľadať vonku. Ale nebojte sa, dostanete odpoveď. Pistache, kamarát,“ pokračoval vojvoda, „poďte sem.“

Pes poslúchol.

„Je najväčším zlodejom na svete pán kráľovský tajomník Le Camus,“ pokračoval princ, „ktorý prišiel do Paríža s dvadsiatimi librami a teraz má už desať miliónov?“

Pes pokrútil hlavou.

„Je to pán d’Emery, hlavný správca kráľovskej pokladnice, ktorý dal svojmu synovi, pánu Thorému, pri ženbe tristotisíc libier renty a palác, vedľa ktorého sú Tuilerie rozvalinami a Louvre biednou chatrčou?“

Pes pokrútil hlavu.

„Ani to nie je on,“ pokračoval princ. „Hľadajme teda ďalej: nebude to náhodou illustrissimo facchio Mazarini di Piscina?

Pes dával najavo, že áno, dvihol a spustil hlavu osem až desať ráz za sebou.

„Páni, jasný dôkaz,“ povedal pán de Beaufort prítomným, ktorí sa tentoraz neopovážili ani nasilu usmiať, „illustrissimo facchio Mazarini di Piscina je najväčší zlodej na svete, aspoň Pistache to vraví. Poďme k ďalšiemu cviku. Páni,“ pokračoval vojvoda de Beaufort, využijúc veľké ticho, aby začal tretiu časť večerného programu, „akiste sa všetci pamätáte, že pán vojvoda de Guise naučil všetkých parížskych psov skákať pre slečnu de Pons, ktorú vyhlásil za kráľovnú krások. Dobre, páni, to nebolo nič, lebo zvieratá poslúchajú mechanicky, nevedia robiť rozkol (pán de Beaufort chcel povedal rozdiel) medzi tými, pre ktorých majú skákať a tými, pre ktorých skákať nemusia. Pistache ukáže pánu správcovi i ostatným, že je šikovnejší než jeho kolegovia. Pán de Chavigny, buďte taký láskavý a požičajte mi svoju palicu.“

Pán de Chavigny požičal pánu de Beaufort svoju palicu. Pán de Beaufort ju zdvihol vodorovne, asi stopu od zeme a povedal:

„Pistache, kamarát, urobte mi radosť a skočte pre pani de Montbazon.“

Všetci sa začali smiať. Bolo známe, že pán de Beaufort bol milencom pani de Montbazon v čase, keď ho zavreli.

Pistache celkom ľahko a s potešením palicu preskočil.

„Myslím, že Pistache robí presne to, čo robili jeho kolegovia, keď skákali pre slečnu de Pons,“ poznamenal pán de Chavigny.

„Len počkajte,“ odvetil princ, „Pistache, kamarát, skočte pre kráľovnú.“

A zodvihol palicu o šesť palcov.

Pes sa rozbehol, a hoci to bolo dosť vysoko, ľahko palicu preskočil.

„A teraz pozor,“ pokračoval vojvoda a spustil palicu takmer na zem. „Pistache, kamarát, skočte pre illustrissima facchia Mazariniho di Piscina.“

Pes sa obrátil k palici zadkom.

„Hej, čo to má znamenať?“ spýtal sa pán de Beaufort a opísal polkruh od psovho chvosta až po hlavu a znovu mu predložil palicu, „skočte teda, pán Pistache!“

Ale Pistache sa znovu obrátil k palici zadkom.

Pán de Beaufort urobil ten istý pohyb a zopakoval tú istú vetu, ale tentoraz Pistachova trpezlivosť dosiahla vrchol. Zúrivo sa vyrútil na palicu, vytrhol ju princovi z rúk a zlomil v zuboch.

Pán de Beaufort mu vzal oba kusy z papule, veľmi vážne ich vrátil pánu de Chavigny a ospravedlňoval sa mu a vysvetľoval, že vystúpenie sa skončilo. Ak však chce, o tri mesiace sa môže prísť pozrieť na nový program, lebo Pistache sa naučí znovu niečo nové.

O tri dni Pistacha ktosi otrávil.

Hľadali vinníka, ale ľahko si možno domyslieť, že sa im ho nepodarilo vypátrať.

Vtedy vojvoda rozhlásil, že na jeho psovi skúšali jed, ktorý chcú použiť proti nemu a raz po obede sa hodil na posteľ, kričal, že ho bolí brucho a že Mazarin ho dal otráviť.

Toto nové šibalstvo sa dostalo kardinálovi do uší a nahnalo mu veľa strachu. Vincenneská bašta bola veľmi nezdravá a nešťastná: pani de Rambouillet kedysi povedala, že izba, v ktorej zomreli Puylaurens, maršal Ornano a hlavný vendômský prior, sa vyrovná dávke arzénu, a to pomohlo. Kardinál prikázal, aby väzňovi nedávali jesť nič, čo vopred neochutnajú. Vtedy k nemu pridelili poddôstojníka La Raméeho ako ochutnávača.

Pán de Chavigny však neodpustil vojvodovi žarty, ktoré si odpykal nevinný Pistache. Bol človekom nebohého kardinála, dokonca sa povrávalo, že je to jeho syn, vyznal sa preto trochu v tyranstve a rozhodol sa žart pánu de Beaufort vrátiť aj s úrokmi. Vzal mu všetko, čo mu doposiaľ nechali. Namiesto železných nožov a strieborných vidličiek mu dal doniesť strieborné nože a drevené vidličky. Pán de Beaufort sa sťažoval a pán de Chavigny mu odkázal, vraj sa práve dozvedel, že kardinál povedal pani de Vendôme, že jej syn je vo vincenneskej bašte na doživotie. Obáva sa teda, aby sa väzeň pri tejto strašnej správe nepokúsil nejakým spôsobom o samovraždu. O dva týždne uvidel pán de Beaufort dva rady stromčekov, tenkých ako prst, vysadených popri ceste na ihrisko. Spýtal sa, čo to má znamenať, a odpovedali mu, že je to kvôli nemu, aby mal jedného dňa tieň.

Vtedy si pomyslel, že by bolo najlepšie uchýliť sa k jednému z tých štyridsiatich spôsobov, a preto sa pokúsil o ten najjednoduchší: podplatiť La Raméeho. Ale La Ramée si kúpil miesto poddôstojníka za tisícpäťsto toliarov a veľmi sa ho držal. Nepristúpil na väzňove návrhy, ale rýchlo to bežal ohlásiť pánu de Chavigny. Ten vzápätí umiestnil osem mužov priamo do princovej miestnosti, zdvojnásobil hliadky a strojnásobil stráže. Od tej chvíle princ chodil už len ako kráľ v divadle: štyria muži vpredu, štyria vzadu, nerátajúc tých, čo uzatvárali sprievod.

Pán de Beaufort sa spočiatku strašne smial a zabával nad touto prísnosťou. Opakoval donekonečna: „To ma baví to ma rozpiľuje (chcel povedať: to ma rozptyľuje, ale vieme, že nevedel vždy povedať to, čo chcel).“ Potom dodal: „Napokon, keď sa budem chcieť vyhnúť poctám, ktorými ma zahŕňate, ešte mám tridsaťdeväť iných spôsobov.“

Ale táto zábava ho nakoniec začala otravovať. S chvastúnstvom vydržal pán de Beaufort pol roka, no keď po pol roku videl stále osem chlapov sadať si, keď si on sadal, vstávať, keď on vstával, zastaviť sa, keď sa on zastavil, začal vraštiť obočie a rátať dni.

Toto nové prenasledovanie len umocnilo jeho nenávisť k Mazarinovi. Princ klial od rána do večera, vravel len o tom, ako poodtína Mazarinovi uši. Človeku chodili zimomriavky po tele a kardinál, ktorý vedel o všetkom, čo sa deje vo Vincennes, si mimovoľne sťahoval kardinálsky klobúk až na uši.

Jedného dňa pán de Beaufort zvolal strážnikov, a hoci jeho ťažkopádne vyjadrovanie už bolo pomaly príslovečné, predniesol im reč, ktorú si popravde pripravil dopredu.

„Páni,“ povedal im, „znesiete, aby vnuka dobrého kráľa Henricha IV. zasypávali potupou a vyrážkami (chcel povedať urážkami)!? Doparoma besného, ako vravieval môj starý otec, bol som v Paríži takmer vládcom, viete, celý deň som strážil kráľa i Monsieura. Kráľovná mi vtedy lichotila a nazývala ma najpoctivejším mužom v kráľovstve. Páni občania, pusťte ma von, pôjdem do Louvru, vykrútim krk Mazarinovi, vás urobím svojou telesnou strážou a všetci budete dôstojníkmi s dobrými platmi. Doparoma besného, pochodom vchod!“

Akokoľvek dojemná bola reč vnuka Henricha IV., vôbec sa tých kamenných sŕdc nedotkla. Vtedy im pán de Beaufort povedal, že všetci sú darebáci a hrozne si ich znepriatelil.

Návštevu pána de Chavigny, čo bývalo dva-tri razy do týždňa, využíval vojvoda na to, že sa vyhrážal.

„Čo by ste urobili, pane,“ povedal mu, „keby sa tu jedného dňa objavila armáda Parížanov v železnom brnení, vyzbrojená mušketami a chcela ma oslobodiť?“

„Vaša milosť,“ odpovedal pán de Chavigny, hlboko sa princovi ukláňajúc, „na hradbách mám dvadsať diel a v kazematách tridsaťtisíc nábojov. Vystrieľal by som ich, ako by som najlepšie vedel.“

„Áno, ale keby ste vypálili tých tridsaťtisíc nábojov a oni by dobyli baštu, po jej dobytí by som im musel dovoliť, aby vás obesili a určite by mi to bolo veľmi ľúto.“

Teraz sa zase princ veľmi zdvorilo uklonil pánu de Chavigny.

„Lenže ja, vaša milosť,“ pokračoval pán de Chavigny, „akonáhle prvý naničhodník prekročí prah mojich brán alebo môj ochranný val, musel by som vám vlastnými rukami a na svoju veľkú ľútosť odťať hlavu, lebo mi vás zverili do zvláštnej opatery, a musím vás odovzdať živého alebo mŕtveho.“

A znovu sa uklonil jeho milosti.

„Áno,“ pokračoval vojvoda, „ale pretože tí statoční ľudia by sem prišli určite až vtedy, keby obesili pána Giulia Mazariniho, neosmelili by ste sa vztiahnuť na mňa ruku a nechali by ste ma žiť zo strachu, že by vás Parížania rozštvrtili, čo je oveľa nepríjemnejšie než odvisnúť.“

Tieto sladkokyslé žarty trvali hádam desať minút, štvrť hodiny, najviac dvadsať minút, ale vždy sa to končilo takto:

Pán de Chavigny sa obrátil k dverám a zvolal:

„Hej, La Ramée!“

La Ramée vošiel.

„La Ramée,“ pokračoval pán de Chavigny, „výnimočne vám odporúčam do pozornosti pána de Beaufort: správajte sa k nemu tak, ako si to jeho meno a jeho postavenie vyžadujú, a preto ho nespúšťajte ani na chvíľku z očí.“

Potom pozdravil pána de Beaufort s ironickou zdvorilosťou, ktorá väzňa privádzala do strašnej zúrivosti, a odišiel.

La Ramée sa tak stal princovým povinným spolustolovníkom, jeho večný strážcom, jeho tieňom. Treba však povedať, že La Ramée, veselý sveták, úprimný spoločník, známy pijan, veľký hráč s loptičkou a v podstate dobrý chlapík, mal v očiach pána de Beaufort len jedinú chybu: nedal sa podplatiť. Jeho spoločnosť bola však pre princa aj tak viac zábavou než únavou.

Bohužiaľ, majster La Ramée nebol tej istej mienky, hoci si do určitej miery vážil česť, že je zavretý s takým významným väzňom. Potešenie z toho, že žije v blízkosti vnuka Henricha IV., mu nenahradilo potešenie, ktoré by bol mal, keby zavše mohol ísť navštíviť svoju rodinu.

Človek môže byť vynikajúcim kráľovským poddôstojníkom a zároveň dobrým otcom a manželom. A pán La Ramée zbožňoval svoju ženu a deti, ktoré videl už len z hradieb, ak sa prišli poprechádzať na druhú stranu priekopy, aby mu aspoň tak priniesli trochu otcovskej a manželskej útechy. A to bolo pre neho málo. La Ramée cítil, že veselá nálada mu za podobných okolností nevydrží dlho. Toto presvedčenie v ňom ešte vzrástlo, keď sa styky medzi pánom de Beaufort a pánom de Chavigny začali pomaly priostrovať a pán de Chavigny takmer prestal chodiť na návštevy. La Ramée cítil, že zodpovednosť spočíva teraz na jeho hlave oveľa viac, a hľadal úľavu. Veľmi srdečne prijal preto ponuku svojho priateľa, intendanta maršala de Grammont, že mu dá pomocníka. Ihneď to oznámil pánu de Chavigny, ktorý mal jedinú podmienku, že jeho pomocník bude vyhovovať zo všetkých stránok.

XX. Grimaud začína pracovať

Grimaud sa vo vincenneskej bašte predstavil priaznivo. Pán de Chavigny si zakladal na tom, že má zrak, ktorý ho neklame. Veľmi pozorne si uchádzača o miesto preskúmal a usúdil, že zrastajúce sa obočie, tenké pery, zahnutý nos a vyčnievajúce lícne kosti sú známkami spoľahlivosti. Povedal mu len dvanásť slov. Grimaud odpovedal štyrmi.

„Znamenitý muž, hneď som to uhádol,“ povedal pán de Chavigny. „Choďte sa prihlásiť k pánu La Raméeovi a povedzte mu, že mi vyhovujete z každej stránky.“

Grimaud sa zvrtol a odišiel na túto oveľa prísnejšiu skúšku. Grimaud mal práve také vlastnosti, ktoré môžu očariť poddôstojníka túžiaceho po svojom zástupcovi. Po mnohých otázkach, na ktoré La Ramée dostal len štvrtinu odpovedí, si poddôstojník pomädlil ruky a fascinovaný touto striedmosťou Grimauda prijal.

„Rozkaz?“ spýtal sa Grimaud.

„Nikdy nenechať väzňa samotného, vziať mu každý zahrotený alebo ostrý nástroj, zabrániť mu, aby dával znamenia ľuďom zvonku alebo sa dlho rozprával so strážami.“

„To je všetko?“ spýtal sa Grimaud.

„Zatiaľ všetko,“ odpovedal La Ramée, „ak sa vyskytne niečo nové, dostanete ďalšie rozkazy.“

„Dobre,“ odpovedal Grimaud a vošiel k pánu de Beaufort.

Pán de Beaufort si práve česal bradu, ktorú si nechával rásť zároveň s vlasmi, aby si vystrelil z Mazarina, ukazujúc tak svoju úbohosť a pýšiac sa svojím škaredým výzorom. Ale pretože sa mu pred niekoľkými dňami zdalo, že z bašty spoznal v jednom koči krásnu pani de Montbazon, na ktorú stále s radosťou spomínal, nechcel byť pre ňu strašiakom, ako bol pre Mazarina. V nádeji, že ju uvidí, vypýtal si olovený hrebeň. Ako každý plavovlasý muž mal trochu ryšavú bradu a česaním si ju farbil.

Keď Grimaud vošiel dnu, videl hrebeň, ktorý princ práve odkladal na stôl. Vzal ho a poklonil sa. Vojvoda pozrel na to čudné stvorenie s údivom. Čudné stvorenie schovalo hrebeň do vrecka.

„Hej, čo je to?“ zvolal vojvoda. „A kto je ten darebák?“

Grimaud neodpovedal, len sa druhý raz uklonil.

„Si nemý?“ zvolal vojvoda.

Grimaud pokrútil hlavou, že nie.

„A kto si? Odpovedz, rozkazujem ti,“ odvetil vojvoda.

„Strážca,“ odpovedal Grimaud.

„Strážca!“ zvolal vojvoda. „Dobre, už mi v zbierke chýbala len táto šibeničná tvár. Hej, La Ramée, kde ste?“

La Ramée vzápätí pribehol z nádvoria. Spoliehal sa na Grimauda a práve sa chystal do Paríža.

„Čo je, princ?“ spýtal sa nespokojne.

„Kto je tento naničhodník, čo mi vzal hrebeň a dal si ho do vrecka?“ spýtal sa pán de Beaufort.

„Je to jeden z vašich strážcov, vaša milosť, muž so samými zásluhami, som presvedčený, že ho oceníte ako pán de Chavigny.“

„Prečo mi berie hrebeň?“

„Ozaj, prečo beriete jeho milosti hrebeň?“ spýtal sa La Ramée.

Grimaud vybral hrebeň z vrecka, prešiel po ňom prstom, ukázal na veľký zub a povedal:

„Zahrotené.“

„To je pravda,“ odvetil La Ramée.

„Čo vraví to hovädo?“ spýtal sa princ.

„Že kráľ zakázal dávať zahrotený nástroj jeho milosti.“

„Čo ste blázon, La Ramée?“ zvolal vojvoda. „Veď vy sám ste mi dali ten hrebeň.

„Urobil som veľkú chybu, vaša milosť. Tým, že som vám ho dal, konal som v rozpore s rozkazom.“

Vojvoda pozrel zúrivo na Grimauda, ktorý odovzdal hrebeň La Raméemu. „Vidím, že tento naničhodník sa mi čochvíľa hrozne zhnusí,“ zamrmlal.

A naozaj, vo väzení človek nepozná polovičatosť. Ľudia i veci, všetko vám je buď priateľom, alebo nepriateľom, milujete, alebo nenávidíte, niekedy odôvodnene, no častejšie pudovo. Tým, že sa Grimaud na prvý pohľad páčil pánu de Chavigny a La Raméeovi, musel sa znepáčiť pánu de Beaufort, lebo jeho vlastnosti, dobré v správcových a poddôstojníkových očiach, väzeň považoval za chyby.

Grimaud sa aj tak hneď v prvý deň nechcel pustiť priamo proti väzňovi. Nepotreboval len náhly odpor, ale krásnu, dobrú, vytrvalú nenávisť.

Odišiel, aby uvoľnil miesto štyrom strážcom, ktorí sa vrátili z raňajok a mali nastúpiť službu pri princovi.

Princ si zase chystal nový žart, na ktorom si veľmi zakladal. Na druhý deň na obed si rozkázal priniesť raky. Chcel pripraviť malú šibenicu, na ktorú by uprostred izby obesil najkrajšieho z nich. Nebolo pochýb, že červená farba, ktorú rak dostane pri pečení, je narážka, a mal teda potešenie obesiť kardinála aspoň obrazne, kým ho neobesia naozaj. Pravda, nedalo sa mu vyčítať, že neobesil niečo iné než raka.

Celý deň mu zabrali prípravy na popravu. Každý človek sa vo väzení zmení na veľké dieťa a pán de Beaufort mal takú povahu, že bol detinskejší než všetci ostatní. Vybral sa ako obyčajne na prechádzku, odlomil zo tri vetvičky, ktoré mali zohrať svoju úlohu pri predstavení, potom našiel aj úlomok skla. Keď sa vrátil do svojej izby, rozstrapkal vreckovku.

Ani jeden z týchto detailov neunikol Grimaudovmu pátravému pohľadu.

Na druhý deň ráno bola šibenica hotová. Aby ju pán de Beaufort mohol zasadiť doprostred miestnosti, úlomkom skla rozčesol jeden koniec.

La Ramée sa naňho díval so zvedavosťou otca, ktorý čaká, že objaví novú hračku pre svoje deti, a štyria strážnici s ľahostajným pohľadom, ktorý býva hlavnou črtou každého vojaka. Grimaud vošiel, práve keď princ odložil kúsok skla, hoci ešte úplne nerozštiepil spodok šibenice. Prestal pracovať, lebo na druhú stranu šibenice chcel priviazať niť.

Hodil na Grimauda pohľad, v ktorom bol vidieť zvyšok včerajšej zlej nálady, ale keďže bol vopred spokojný s výsledkom, ktorý mu mal priniesť nový nápad, nevenoval mu zvláštnu pozornosť.

Až keď uviazal námornícky uzol na jednom konci nite a voľný uzol na druhom, pozrel na misku rakov a očami si vybral najväčšieho, obrátil sa za kúskom skla. Úlomok bol preč.

„Kto mi vzal to sklo?“ spýtal sa princ a zvraštil obočie.

Grimaud naznačil, že on.

„Zase ty? Prečo si mi ho vzal?“

„Ozaj,“ spýtal sa La Ramée, „prečo ste vzali kúsok skla jeho výsosti?“

Grimaud, ktorý držal v ruke kúsok skla, prešiel po ňom prstom a povedal:

„Ostré.“

„To je pravda, vaša milosť,“ odvetil La Ramée. „Ech, hrom do toho, získali sme vzácneho chlapíka!“

„Pán Grimaud,“ povedal princ, „vo vašom záujme vás zaprisahám, dbajte o to, aby ste sa mi nikdy nedostali pod ruku.“

Grimaud sa uklonil a prešiel na druhý koniec miestnosti.

„Pst, pst, vaša milosť,“ povedal La Ramée. „Dajte mi šibenicu, rozštiepim vám ju svojím nožom.“

„Vy?“ spýtal sa vojvoda so smiechom.

„Áno, ja, neželáte si to?“

„Ale áno. Bude to ešte smiešnejšie. Tu máte, drahý La Ramée.“

La Ramée, ktorý ešte ničom nerozumel, rozštiepil spodok šibenice, ako najšikovnejšie vedel.

„Dobre,“ povedal vojvoda, „a teraz urobte malú jamku, ja za ten čas dovediem odsúdenca na smrť.“

La Ramée si kľakol a spravil jamku. Zatiaľ princ priviazal raka na niť, potom postavil šibenicu uprostred miestnosti a pustil sa do smiechu. Aj La Ramée sa smial z plných pľúc, ani veľmi nevedel prečo, a strážnici ho zborovo napodobňovali. Iba Grimaud sa nesmial. Podišiel k La Raméeovi, ukázal na raka, ktorý sa krútil na niti a povedal:

„Kardinál!“

„Obesený jeho výsosťou vojvodom de Beaufort,“ pokračoval princ s ešte väčším smiechom než predtým, „a majstrom Jacquesom-Chrysostomom La Raméem, kráľovým poddôstojníkom.“

La Ramée zdesene vykríkol, vrhol sa k šibenici, vytrhol ju zo zeme, polámal na kúsky a tie vyhodil von oknom. To isté chcel urobiť s rakom, keď mu ho Grimaud vzal z rúk.

„Dobrý na jedenie,“ povedal a vopchal ho do vrecka.

Vojvoda sa tentoraz na tejto scéne nesmierne pobavil a takmer odpustil Grimaudovi úlohu, ktorú zohral. Keď však cez deň uvažoval nad strážcovým úmyslom, zdal sa mu v podstate veľmi zlý a pocítil, že nenávisť k nemu značne vzrástla.

Príhoda s rakom mala napriek La Raméeho zúfalstvu obrovský ohlas nielen v bašte, ale i vonku. Pán de Chavigny, ktorý z hĺbky duše pohŕdal kardinálom, sa ponáhľal vyrozprávať žartík hádam trom svojim priateľom, ktorí zmýšľali ako on, a tí ho okamžite poslali ďalej.

Pán de Beaufort strávil po tejto príhode tri príjemné dni. Medzitým si vojvoda medzi svojimi strážcami všimol muža, ktorý mal dosť statočnú tvár a líškal sa mu tým viac, čím viac sa mu Grimaud nepáčil. Raz ráno, keď si vzal tohto muža nabok a podarilo sa mu s ním rozprávať medzi štyrmi očami, vošiel Grimaud, pozrel sa, čo sa deje, potom úctivo podišiel k strážnikovi a k princovi a vzal strážnika za rameno.

„Čo chcete?“ spýtal sa vojvoda surovo.

Grimaud odviedol strážnika na štyri kroky a ukázal mu dvere.

„Choďte,“ povedal.

Strážnik poslúchol.

„Och, ste neznesiteľný,“ zvolal princ, „potrestám vás!“

Grimaud sa zdvorilo uklonil.

„Pán špión, polámem vám kosti!“ zúril princ.

Grimaud sa uklonil a odchádzal.

„A to okamžite,“ pokračoval princ, mysliac si, že by bolo najlepšie s ním skoncovať. Vystrel zaťaté ruky ku Grimaudovi, ktorý však pokojne vystrčil strážnika von a zamkol dvere.

Vtom pocítil, že princove ruky mu zovreli plecia ako železné kliešte, lenže namiesto toho, aby volal o pomoc alebo sa bránil, pomaly priložil ukazovák k perám a zašepkal s najpôvabnejším úsmevom v tvári:

„Pst!“

Posunok, úsmev a slovo bolo u Grimauda čosi také zriedkavé, že jeho výsosť, vrcholne udivená, sa náhle zarazila.

Grimaud to využil a vytiahol z podšívky kabáta pekný lístok s aristokratickou pečaťou, ktorý nestratil ešte pôvodnú vôňu, hoci ho Grimaud mal dosť dlho pri sebe, a podal ho bez slova princovi.

Vojvoda, čoraz viac udivený, pustil Grimauda, vzal lístok, a keď spoznal písmo, zvolal:

„Od pani de Montbazon?“

Grimaud prikývol.

Vojvoda náhlivo roztrhol obálku, pretrel si oči a začal čítať:

Drahý vojvoda,

môžete úplne dôverovať statočnému mužovi, ktorý vám odovzdá tento lístok. Ide o sluhu šľachtica, ktorý je s nami a zaručil sa nám za neho, pretože mu verne slúžil už celých dvadsať rokov. Súhlasil, aby sa dal do služby k Vášmu poddôstojníkovi a dal sa s Vami zavrieť do Vincennes, aby pomohol pripraviť Váš útek.

Blíži sa hodina Vášho oslobodenia; buďte trpezlivý, nestrácajte odvahu a nezabudnite, že napriek Vašej dlhej neprítomnosti všetci Vaši priatelia si k Vám uchovali city, ktorými Vám boli oddaní.

Vám úplne a večne oddaná

Mária de Montbazon

P. S. Podpisujem sa plným menom, lebo by bolo príliš márnomyseľné domnievať sa, že by ste po piatich rokoch poznali moje začiatočné písmená.

Vojvoda ostal chvíľu ako omráčený. To, čo päť rokov hľadal a nemohol nájsť, služobníka, pomocníka, priateľa, všetko mu padlo odrazu ako z neba vo chvíli, keď to čakal najmenej. S údivom hľadel na Grimauda a vrátil sa znovu k listu, ktorý znova prečítal od prvého do posledného písmena.

„Och, drahá Mária,“ zašepkal, keď dočítal, „predsa len som ju videl v tom koči! Myslí teda na mňa aj po piatich rokoch odlúčenia! Doparoma, to je vytrvalosť.“

Potom sa obrátil ku Grimaudovi a dodal:

„A ty, statočný chlapče, si ochotný nám pomôcť?“

Grimaud prikývol.

„Preto si sem prišiel?“

Grimaud znovu prikývol.

„A ja som ťa chcel zahrdúsiť!“ zvolal vojvoda.

Grimaud sa usmial.

„Ale počkaj,“ povedal vojvoda a začal hľadať po vreckách.

„Počkaj,“ pokračoval a zopakoval predošlý bezvýsledný pokus, „nesmie sa povedať, že takáto oddanosť vnukovi Henricha IV. ostala bez odmeny.“

Pohyb vojvodu de Beaufort svedčil o najlepšom úmysle. Ale vo Vincennes platilo okrem iných opatrení aj opatrenie, že sa väzňom nenechávali peniaze.

Keď Grimaud videl sklamaného vojvodu, vytiahol z vrecka mešec plný zlata a podal mu ho.

„Tu máte, čo hľadáte.“

Vojvoda otvoril mešec a chcel ho vyprázdniť Grimaudovi do dlaní.

„Ďakujem, vaša milosť,“ povedal Grimaud a trochu ustúpil, „mňa platia.“

Vojvoda nevychádzal z údivu. Vystrel ruku, Grimaud podišiel k nemu a úctivo mu ju pobozkal. Vznešené Athosove spôsoby zanechali na Grimaudovi stopu.

„A čo teraz urobíme?“ spýtal sa vojvoda.

„Je jedenásť hodín,“ pokračoval Grimaud. „Nech vaša milosť vyzve o druhej poobede La Raméeho zahrať sa s loptičkou a pri hre prehodí dve-tri loptičky za hradby.“

„A čo potom?“

„Potom… Vaša milosť podíde k múru a zavolá na muža, ktorý bude pracovať v priekope, aby mu ich hodil nazad.“

„Rozumiem,“ prikývol vojvoda.

Z Grimaudovej tváre vyžarovalo živé uspokojenie. Pretože veľmi málo rozprával, ťažko sa mu hľadali slová. Zdalo sa, že chce odísť.

„Tak čo, nechceš nič prijať?“ spýtal sa vojvoda.

„Bol by som rád, keby mi vaša milosť dala sľub.“

„Aký? Vrav.“

„Že budem vždy a všade prvý, keď budeme utekať. Ak chytia vašu milosť, najhoršie, čo ju môže postihnúť, bude to, že ju dajú znovu do väzenia, ale ak chytia mňa, prinajmenšom ma obesia.“

„Máš pravdu,“ odvetil vojvoda, „dávam ti svoje šľachtické slovo, že urobím všetko, čo si želáš.“

„Teraz mám k vašej milosti už len jednu prosbu: aby mi aj naďalej preukazovala tú veľkú česť a nenávidela ma ako doposiaľ.“

„Budem sa usilovať,“ odpovedal vojvoda.

Ktosi zaklopal na dvere. Vojvoda vopchal lístok a mešec do vrecka a hodil sa na posteľ, ktorá mu bývala útočiskom v najťažších chvíľach. Grimaud odišiel otvoriť: La Ramée práve prichádzal z rannej návštevy u kardinála.

La Ramée pozrel pátravo okolo seba, a keď videl stále tie isté príznaky nevraživosti medzi väzňom a jeho strážcom, usmial sa v duchu s úplnou spokojnosťou.

Potom sa obrátil ku Grimaudovi.

„Dobre, priateľ môj, dobre,“ povedal. „Práve sa o vás hovorilo na vysokom mieste a dúfam, že čoskoro dostanete príjemné správy.“

Grimaud pozdravil tak, aby to vyzeralo, že je natešený, a odišiel, ako mal vo zvyku, keď vošiel jeho predstavený.

„Tak čo, vaša milosť? Ešte stále sa mračíte na toho úbohého chlapca?“ spýtal sa La Ramée a drsno sa zasmial.

„Ach, to ste vy, La Ramée?“ zvolal vojvoda. „Namojdušu, najvyšší čas, že ste prišli. Hodil som sa na posteľ a obrátil sa tvárou k stene, aby som nepodľahol pokušeniu a nesplnil svoje predsavzatie, že zahrdúsim toho lotra Grimauda.“

„A predsa pochybujem, že by bol vašej výsosti povedal niečo nepríjemné,“ odvetil La Ramée, duchaplne narážajúc na mlčanlivosť svojho podriadeného.

„To si myslím, veď je to múmia! La Ramée, prisahám, že bol najvyšší čas, že ste sa vrátili, už som túžil vás zase vidieť.“

„Vaša milosť je priveľmi láskavá,“ odvetil La Ramée, ktorému táto poklona lichotila.

„Áno,“ pokračoval vojvoda, „dnes sa naozaj cítim akýsi nemotorný, čo vás iste poteší.“

„Zahráme si s loptičkou?“ spýtal sa mechanicky la Ramée.

„Ak chcete.“

„Som k službám jeho milosti.“

„Drahý La Ramée,“ povedal vojvoda, „ste roztomilý človek, chcel by som ostať do smrti vo Vincennes, aby som mal to potešenie tráviť svoj život s vami.“

„Vaša milosť,“ povedal La Ramée, „myslím, že kardinál nebude na vine, ak sa vám vaše želania nesplnia.“

„Ako to? Azda ste s ním teraz niekedy boli?“

„Poslal po mňa dnes ráno.“

„Naozaj? A hovoril vám o mne?“

„A o čom inom by sa mal so mnou zhovárať, vaša milosť? Ste pre neho prízrakom.“

Vojvoda sa trpko usmial.

„Ach, La Ramée, keby ste prijali moje ponuky!“

„Vaša milosť, znovu začínate s tou svojou pesničkou? Sám vidíte, že to nemá zmysel.“

„La Ramée, už som povedal a opakujem, že vás urobím bohatým človekom.“

„S čím? Ešte ani dobre nevyjdete z väzenia a už vám skonfiškujú všetky majetky.“

„Ešte nebudem ani dobre vonku z väzenia a už budem pánom Paríža.“

„Pst! Pst! Viete, že nesmiem počúvať takéto reči. To mi je pekný rozhovor pre kráľovského dôstojníka! Vidím, vaša milosť, že budem musieť pohľadať ešte jedného Grimauda.“

„Nechajme to tak, nevravme o tom. Hovoril si teda o mne s kardinálom? La Ramée, až ťa raz zase zavolá, mal by si mi dovoliť obliecť sa do tvojej uniformy, zašiel by som k nemu namiesto teba a namojdušu, že by som ho zaškrtil, a čestné šľachtické slovo, že by som sa vrátil do väzenia, keby to bolo podmienkou.“

„Vaša milosť, vidím, že budem musieť zavolať Grimauda.“

„Táram. A čo ti hovoril ten filister?“

„Odpúšťam vám to slovo, vaša milosť,“ povedal La Ramée šibalsky, „lebo sa rýmuje so slovom minister. Čo povedal? Nakázal mi, aby som vás dobre strážil.“

„A prečo ma máš strážiť?“ spýtal sa vojvoda znepokojene.

„Lebo nejaký astrológ predpovedal, že ujdete z väzenia.“

„Ach, nejaký astrológ to predpovedal?“ spýtal sa vojvoda a mimovoľne sa zachvel.

„Och, panebože, áno! Tí hlúpi čarodejníci, namojdušu nevedia, čo si vymyslieť, aby potrápili počestných ľudí.“

„A čo si odpovedal jeho najjasnejšej eminencii?“

„Že mu neradím kupovať kalendáre, keby ich ten astrológ pripravoval.“

„Prečo?“

„No, aby ste sa mohli zachrániť, museli by ste sa premeniť na pinku alebo na orieška.“

„Bohužiaľ, máš pravdu, La Ramée, poďme si zahrať s loptičkou.“

„Prosím vašu výsosť o prepáčenie, ale potrebujem voľno na pol hodiny.“

„Prečo?“

„Lebo monsignor Mazarin je hrdší ako vy, hoci nepochádza z takého dobrého rodu, a zabudol ma pozvať na raňajky.“

„A chceš, aby som ti dal doniesť obed?“

„Nie, vaša milosť, musím vám povedať, že paštetár, ktorý býval naproti zámku a volali ho otcom Marteauom…“

„Čo je s ním?“

„Pred týždňom predal svoju výrobňu jednému parížskemu paštetárovi, ktorému, ako sa zdá, lekári odporúčali, aby sa presťahoval na vidiek.“

„A čo to má spoločné so mnou?“

„Počkajte, vaša milosť, ten prekliaty paštetár má pred krámom množstvo všeličoho, od čoho by sa vám zbiehali sliny.“

„Labužník.“

„Ech, panebože, vaša milosť,“ pokračoval La Ramée, „keď si človek rád zaje, ešte nie je labužníkom. Ľudská povaha je už taká, hľadá dokonalosť v paštétach takisto ako v niečom inom. Musím sa priznať, že ten prešibaný paštetár zbadal, keď som sa zastavil pred jeho krámom, prišiel za mnou so zamúčeným jazykom a povedal mi:

,Pán La Ramée, bol by som rád, keby väzni z bašty boli mojimi zákazníkmi. Kúpil som výrobňu od svojho predchodcu, lebo ma uisťoval, že zásoboval celý zámok, a namojdušu, pán de La Ramée, už týždeň som tu a pán de Chavigny nekúpil odo mňa ani koláčik.‘

,Je to asi preto,‘ odpovedal som mu, ,že pán de Chavigny sa obáva, že nemáte dobré paštéty.‘

,Že moje paštéty nie sú dobré? Ech, pán La Ramée, budete to môcť sám posúdiť,‘ nástojil paštetár.

,Nechcem,‘ odvetil som mu, ,musím sa vrátiť do zámku.‘

,Dobre,‘ povedal, ,choďte za svojou povinnosťou, lebo vidím, že sa ponáhľate, ale vráťte sa o pol hodiny.‘

,O pol hodiny?‘

,Áno. Raňajkovali ste?‘

,Neraňajkoval.‘

,Tak dobre, tu je paštéta, ktorá bude na vás čakať s fľaškou starého burgundského.‘

Iste pochopíte, pretože som hladný, rád by som s dovolením jeho výsosti…“ La Ramée sa uklonil.

„Choď teda, hovädo,“ povedal vojvoda, „ale zapamätaj si, že ťa púšťam len na pol hodiny.“

„Vaša milosť, môžem sľúbiť nástupcovi otca Marteaua, že sa stanete jeho zákazníkom?“

„Áno, pod podmienkou, že do paštét nebude dávať šampiňóny,“ dodal princ, „vieš, že šampiňóny z vincenneského lesa prinášajú mojej rodine smrť.“

La Ramée vyšiel von, nereagujúc na túto narážku. O päť minút vošiel do miestnosti dôstojník stráže pod zámienkou, že chce princovi svojou prítomnosťou preukázať úctu. V skutočnosti však prišiel preto, aby splnil rozkaz kardinála, ktorý nariadil, aby väzňa nespúšťali z očí.

Za tých päť minút, čo bol vojvoda sám, mal kedy znovu si prečítať lístok od pani de Montbazon, ktorý väzňovi dokazoval, že jeho priatelia naňho nezabudli a že sa usilujú, aby sa dostal z väzenia. Ako? To ešte nevedel, ale prisahal, že nech je Grimaud mlčanlivý, ako chce, prinúti ho rozprávať. Dôveroval mu oveľa viac, lebo si teraz uvedomil celé jeho správanie a pochopil, že všetky tie útrapy, ktorými ho prenasledoval, si vymyslel len preto, aby u strážcov zahnal akékoľvek tušenie, že by s ním mohol byť dohovorený.

Táto lesť vojvodovi len dosvedčovala, aký je Grimaud rozumný a rozhodol sa, že mu bude úplne dôverovať.

XXI. Čo bolo v paštétach nástupcu otca Marteaua

Po polhodine sa La Ramée vrátil veselý a čulý ako človek, ktorý sa dobre najedol, a najmä dobre napil. Zistil, že paštetár má vynikajúce pečivo a chutné víno.

Počasie bolo prekrásne, takže dohovorený zápas sa mohol uskutočniť. Ihrisko vo Vincennes bolo dlhé, pod holým nebom, teda nič nebolo ľahšie, ako urobiť, čo Grimaud prikázal vojvodovi: posielať loptičky ponad múr do priekopy.

Pokým neodbili dve hodiny, vojvoda nebol až taký neobratný. Aj napriek tomu však prehrával, čo mu umožňovalo rozzúriť sa a robiť to, čo v takom prípade robil – hromadiť chybu na chybu.

Keď odbili dve hodiny, lopty začali lietať do priekopy na veľkú radosť La Raméeho, ktorý zakaždým získal pätnásť hodov.

Princ toľko ráz prehodil múr, že nakoniec už nemali žiadne loptičky. La Ramée povedal, že pošle niekoho do priekopy pozbierať ich. Ale vojvoda veľmi správne poznamenal, že škoda času, podišiel k násypom, ktoré boli v týchto miestach vysoké najmenej päťdesiat stôp, a tam zbadal muža, pracujúceho v jednej z mnohých záhradiek na druhej strane priekopy.

„Hej, kamarát!“ zakričal naňho vojvoda.

Muž zdvihol hlavu a vojvoda takmer vykríkol od prekvapenia. Tým mužom, roľníkom a záhradníkom bol Rochefort, o ktorom si princ myslel, že je v Bastile.

„Čože chceš tam hore?“ zvolal muž.

„Buďte taký dobrý a hoďte nám nazad loptičky,“ povedal vojvoda.

Záhradník prikývol a začal hádzať loptičky, ktoré La Ramée a strážnici pozbierali. Jedna namierená loptička padla vojvodovi k nohám, a on si ju vopchal do vrecka. Kývol na záhradníka, aby sa mu poďakoval a vrátil sa k hre.

Ale vojvoda mal určite zlý deň, lebo lopty lietali znovu kade-tade namiesto toho, aby ostali na ihrisku, a zo tri spadli zase do priekopy. No záhradník tam už nebol, nemal im ich kto hodiť nazad a stratili sa. Nakoniec vojvoda vyhlásil, že sa hanbí za svoju nešikovnosť a už sa mu nechce hrať.

La Ramée bol nadšený, že tak ľahko položil na lopatky princa z kráľovskej krvi.

Princ sa vrátil do svojej izby a ľahol si. Od tých čias, čo mu zobrali knihy, ležal takmer celý deň. La Ramée vzal princove šaty pod zámienkou, že sú zaprášené a dá ich vyčistiť. Dôvod však bol celkom iný, chcel si byť istý, že princ sa z miestnosti ani nepohne. La Ramée bol predsa opatrný človek.

Našťastie mal princ kedy schovať loptičku pod podušku. Len čo sa dvere znovu zatvorili, vojvoda roztrhol zubami obal na loptičke. Pod obalom bol list s týmto textom:

Vaša Výsosť, Vaši priatelia bdejú a hodina Vášho oslobodenia sa blíži: zajtra poobede si pýtajte paštétu od nového paštetára, ktorým nie je nik iný než Normont, Váš správca. Keď budete sám, otvorte paštétu, dúfam, že budete spokojný s jej obsahom.

Večne oddaný služobník Vašej Výsosti v Bastile a kdekoľvek inde

gróf de Rochefort

P. S. Vaša Výsosť sa môže vo všetkom spoľahnúť na Grimauda: je to veľmi inteligentný a nám veľmi oddaný muž.

Vojvoda de Beaufort, ktorému vrátili oheň, keď sa zriekol maľovania, spálil list, ako to predtým na svoju veľkú ľútosť musel urobiť aj s listom pani de Montbazon, a chystal sa spáliť aj loptičku, keď mu prišlo na um, že sa mu môže zísť na odpoveď Rochefortovi.

Strážili ho však veľmi starostlivo, lebo len čo sa pohol, vošiel La Ramée.

„Vaša milosť niečo potrebuje?“ spýtal sa.

„Bola mi akási zima,“ odpovedal vojvoda, „rozdúchal som oheň, aby bolo trochu teplejšie. Viete, môj drahý, že izby vo vincenneskej bašte sú povestné svojím chladom. Mohol by sa v nich skladovať ľad a zbierať liadok. Izby, v ktorých zomreli Puylaurens, maršal Ornano a hlavný prosebník, môj strýko, vyrovnali sa v tomto ohľade, ako povedala pani de Rambouillet, dávke arzénu.“

A vojvoda si znova ľahol, ukrývajúc loptičku pod poduškou. La Ramée sa nasilu usmial. Bol to v podstate celkom dobrý človek, veľmi naklonený povestnému väzňovi, a bol by si zúfal, keby sa mu bolo stalo nejaké nešťastie. Nebolo však možné zapierať, že všetky tri osobnosti, ktoré vojvoda vymenoval, naozaj postretlo nešťastie.

„Vaša milosť,“ povedal mu, „nesmiete sa oddávať takým myšlienkam. To tie myšlienky zabíjajú, a nie liadok.“

„Ech, drahý môj,“ odpovedal vojvoda, „ste milý. No keby som sa ako vy mohol ísť najesť paštéty a napiť burgundského k nástupcovi otca Marteaua, istotne by ma to trochu rozveselilo.“

„Je pravda, vaša výsosť,“ povedal La Ramée, „že má fantastické paštéty a výborné víno.“

„Tak či onak, jeho pivnice a kuchyňa sú iste lepšie než kuchyňa a pivnice pána de Chavigny,“ pokračoval vojvoda.

„A čo vám, výsosť, bráni, aby ste ich okúsili?“ spýtal sa La Ramée. „Sľúbil som mu, že budete patriť k jeho zákazníkom.“

„Máš pravdu,“ povedal vojvoda, „ak tu mám ostať do smrti, ako mi to monsignor Mazarin odkázal, musím si na staré kolená nájsť nejakú zábavu, budem sa musieť stať labužníkom.“

„Vaša výsosť,“ povedal La Ramée, „dajte na dobrú radu, nečakajte, až budete starý.“

,Dobre,‘ povedal si v duchu vojvoda de Beaufort, ,každý človek dostal jeden zo siedmich smrteľných hriechov, ak nie aj dva. Zdá sa, že smrteľným hriechom majstra La Raméeho je labužníctvo. Tak dobre, musíme to využiť.‘ A nahlas dodal:

„Nuž, drahý La Ramée, pozajtra sú sviatky?“

„Áno, vaša milosť, Turíce.“

„Nechceli by ste mi pozajtre dať hodinu?“

„Čoho?“

„Labužníctva.“

„S radosťou, vaša milosť.“

„Ale hodinu medzi štyrmi očami. Strážnikov pošleme na večeru do kantíny pána de Chavigny a my si urobíme večeru. Jej prípravu nechám na vás.“

„Ehm!“ odkašlal si La Ramée.

Ponuka bola lákavá, ale La Ramée, akokoľvek nepriaznivo ho kardinál posudzoval, bol starý praktik, a poznal všetky nástrahy, ktoré by taký väzeň mohol prichystať. Pán de Beaufort si pripravil, ako vravel, štyridsať možností na útek z väzenia. Neskrýva sa v tejto večeri nejaká lesť?

Chvíľu uvažoval, ale napokon došiel k záveru, že on predsa objedná jedlo a víno, a preto mu nikto do jedla neprisype nijaký prášok a do vína neprileje nijaký nápoj.

Vojvodovi by nemohlo ani na um prísť, aby ho opil. Už pri tejto myšlienke sa začal smiať a potom prišiel ešte na čosi, čo ho celkom upokojilo.

Vojvoda sledoval tento vnútorný monológ, ktorý sa odrážal i na La Raméeho tvári, dosť nepokojným okom. Napokon sa však poddôstojníkova tvár vyjasnila.

„Tak čo, pôjde to?“ spýtal sa vojvoda.

„Pôjde, vaša výsosť, pod jednou podmienkou.“

„Pod akou?“

„Že nás bude obsluhovať Grimaud.“

Princovi nemohlo prísť vhod nič lepšie. Silou vôle sa ovládol do takej miery, že sa zatváril veľmi mrzuto.

„Choďte mi dočerta aj s vaším Grimaudom!“ zvolal. „Ten mi pokazí celý sviatok.“

„Nariadim mu, aby sa držal stále za vašou výsosťou, a pretože ani nehlesne, vaša výsosť ho ani neuvidí, ani nepočuje a pri troche dobrej vôle si bude môcť predstaviť, že je odtiaľto na sto míľ.“

„Drahý môj,“ povedal vojvoda, „viete, čo mi z toho vysvitá? Že mi nedôverujete.“

„Výsosť, pozajtra sú Turíce.“

„Nuž dobre, a čo majú Turíce so mnou?“

„Vaša výsosť, hovoril som vám, čo predpovedal ten prekliaty čarodejník.“

„A čo predpovedal?“

„Že do Turíc bude vaša výsosť von z Vincennes.“

„Veríš čarodejníkom? Hlupák!“

„Ja si z nich robím toto,“ La Ramée urobil prstami figu. „Ale pánu Giuliovi na nich záleží, ako Talian je poverčivý.“

Vojvoda pokrčil plecami.

„Nuž dobre, súhlasím,“ odpovedal s dokonale hranou dobromyseľnosťou, „prijímam Grimauda, lebo bez neho by sa to ani neskončilo. Ale nechcem nikoho iného, a vy všetko obstaráte. Objednáte večeru, jediné jedlo, ktoré si vyberiem sám, je spomínaná paštéta. Objednajte ju pre mňa, aby si nástupca otca Marteaua dal záležať a sľúbte mu, že budem jeho zákazníkom nielen počas pobytu vo väzení, ale aj potom, až sa odtiaľto dostanem.“

„Ešte stále veríte, že sa odtiaľto dostanete?…“ spýtal sa La Ramée.

„Doparoma,“ zopakoval princ, „aj keby to bolo po Mazarinovej smrti. Som predsa o pätnásť rokov mladší ako on. Aj keď je pravda,“ dodal s úsmevom, „že vo Vincennes sa žije oveľa rýchlejšie.“

„Výsosť,“ sľuboval La Ramée, „objednám teda tú večeru.“

„A myslíte, že sa vám podarí urobiť niečo so svojím žiakom?“

„Dúfam, výsosť,“ odvetil La Ramée.

„Ak vám na to dopraje čas,“ povedal vojvoda.

„Čo vraví vaša výsosť?“ spýtal sa La Ramée.

„Výsosť hovorí, aby ste nešetrili vrecko pána kardinála, ktorý si vzal na starosť naše stravovanie.“

La Ramée zastal vo dverách.

„Koho mám poslať vašej výsosti?“

„Koho chcete, okrem Grimauda.“

„Teda dôstojníka stráže.“

„Aj so šachmi.“

„Dobre.“

La Ramée odišiel a o päť minút vošiel dôstojník stráže a vojvoda de Beaufort sa tváril, že sa veľmi ponára do báječných kombinácií šachu a matu.

Ľudská myseľ je neobyčajná práve tým, aký prevrat v nej dokážu spôsobiť znamenie, slovo, nádej. Vojvoda bol vo väzení päť rokov, a keď uprel pohľad do minulosti, tých päť rokov sa mu nezdalo takých dlhých ako tie dva dni, tých štyridsaťosem hodín, ktoré ho delili od chvíle, keď mal ujsť z väzenia.

Okrem toho ho hrozne trápila ešte jedna vec: akým spôsobom sa útek uskutoční. Dali mu nádej, že sa to podarí, ale zatajili mu podrobnosti, ktoré mala obsahovať záhadná paštéta. Ktorí priatelia naňho čakajú? Má vlastne po piatich rokoch väzenia ešte nejakých priateľov? V tom prípade by bol naozaj privilegovaným princom.

Zabúdal, že okrem priateľov naňho spomínala aj jedna žena, čo bolo oveľa nevídanejšie. Je pravda, že mu asi nebola úzkostlivo verná, ale nezabudla naňho, a to bolo dosť. Bolo to oveľa viac, než princ dokázal pochopiť, preto hral šachy tak isto, ako hral s loptou: hromadil chybu na chybu a dôstojník ho porážal večer tak, ako ho ráno porážal La Ramée.

Lenže tieto postupné prehry mali jednu výhodu: zamestnávali princa až do ôsmej večer; tým získal tri hodiny, potom mala prísť noc a s ňou spánok. Ale spánok je veľmi vrtošivý a práve vtedy, keď ho človek vzýva, nechá na seba čakať. Vojvoda naň čakal až do polnoci, prehadzujúc sa na matraci ako svätý Vavrinec na ražni. Nakoniec zaspal.

Len čo však začalo svitať, už bol hore. Mal fantastické sny – narástli mu krídla a prirodzene, chcel uletieť. Spočiatku ho krídla niesli dobre, ale keď sa dostal do určitej výšky, akoby táto čudná opora vypovedala službu, akoby sa rútil do bezodnej priepasti. Zobudil sa s upoteným čelom a taký dolámaný, ako keby skutočne spadol z výšav.

Potom znovu zaspal, opäť blúdil v bludisku najnezmyselnejších snov. Sotva privrel oči, jeho myseľ, upriamená na jediný cieľ, na útek z väzenia, sa začala o tento útek pokúšať. Tentoraz to bolo niečo iné: ocitol sa v podzemnej chodbe, ktorá ho mala vyviesť z Vincennes. Grimaud kráčal pred ním s lampášom v ruke. Chodba sa pomaly zužovala, ale vojvoda pokračoval v ceste. Nakoniec bola chodba taká úzka, že utečenec márne chcel ísť ďalej; steny sa zužovali a stláčali ho medzi seba, vyvíjal neslýchané úsilie, aby sa dostal dopredu, nebolo to však možné. Ďaleko pred sebou videl Grimauda s lampášom, chcel na neho zavolať, aby mu nejako pomohol dostať sa z tohto tunela, ktorý ho zadúšal, ale nevládal povedať ani slovo. Za sebou, na druhom konci chodby, odkiaľ prichádzal, bolo počuť kroky tých, ktorí ho prenasledovali, kroky, ktoré sa pomaly približovali, odhalili ho, nemal nijakú nádej, že sa mu podarí ujsť. Akoby sa steny boli dohovorili s nepriateľom, akoby ho zvierali tým viac, čím viac potreboval utekať. Nakoniec počul hlas La Raméeho a uvidel ho. La Ramée vystrel ruku a chytil ho za plece so strašným smiechom. Znovu ho zatkli a odviedli do nízkej klenutej izby, kde zomreli maršal Ornano, Puylaurens a jeho strýko. Boli tam ich tri hroby, akési hroble a štvrtý hrob, odkrytý, čakal už len na mŕtvolu.

Keď sa vojvoda zobudil, v bdelom stave sa udržiaval s takou námahou, s akou sa predtým usiloval usnúť. La Ramée ho našiel takého bledého a unaveného, že sa spýtal, či nie je chorý.

„Veruže,“ povedal jeden zo strážnikov, ktorý ležal v tej istej miestnosti a nemohol zaspať, lebo ho od vlhka boleli zuby, „jeho výsosť mala veľmi nepokojnú noc, zo tri razy volala zo sna o pomoc.“

„Čo vám je, vaša milosť?“ spýtal sa La Ramée.

„Ach, to si mi ty, hlupák, vtĺkol do hlavy tie táraniny o úteku, snívalo sa mi, že utekám a že som si na úteku vykrútil krk.“

La Ramée sa dal do smiechu.

„Vidíte, výsosť,“ povedal La Ramée, „to je výstraha. Preto dúfam, že sa vaša milosť dopustí podobného nerozumu naozaj len vo sne.“

„Máte pravdu, drahý La Ramée,“ odvetil vojvoda a utrel si pot, ktorý mu ešte stále tiekol po čele, „budem myslieť už len na jedlo a pijatiku.“

„Pst!“ napomenul ho La Ramée a pod nejakou zámienkou poposielal strážnikov po jednom preč.

„Tak čo?“ spýtal sa vojvoda, keď zostali sami.

„Nuž, večera pre vás je objednaná,“ povedal La Ramée.

„Ach, a čo to bude?“ spýtal sa princ. „Vravte, pán majordómus.“

„Vaša výsosť sľúbila, že sa na mňa spoľahne.“

„A bude aj paštéta?“

„To si myslím, ako veža!“

„Od nástupcu otca Marteaua?“

„Je objednaná.“

„A povedal si mu, že je to pre mňa?“

„Povedal.“

„A čo on na to?“

„Že ju pripraví, ako najlepšie vie, aby jeho výsosť bola spokojná.“

„Výborne!“ mädlil si vojvoda ruky.

„Výborne! Doparoma, výsosť,“ povedal La Ramée, „aký je z vás zrazu labužník! Za celých päť rokov som nevidel, že by ste sa tvárili tak veselo ako dnes.“

Vojvoda si uvedomil, že sa neovládal, ale v tej chvíli vošiel Grimaud, ako keby bol počúval pri dverách a pochopil, že treba ihneď rozptýliť La Raméeho myšlienky. Naznačil, že musí niečo povedať.

La Ramée podišiel ku Grimaudovi, a ten mu čosi pošepkal. Vojvoda sa za ten čas spamätal.

„Už som zakázal tomu človeku, aby sem chodil bez môjho dovolenia,“ povedal.

„Vaša milosť,“ povedal La Ramée, „musíte mu odpustiť, ale tentoraz som ho zavolal ja.“

„A prečo ste ho volali, keď viete, že sa mi nepáči?“

„Vaša výsosť sa pamätá, na čom sme sa dohodli,“ povedal La Ramée, „a že nás musí obsluhovať pri tejto večeri. Výsosť zabudla na večeru?“

„Nie, ale zabudol som na Grimauda.“

„Výsosť vie, že bez neho večera nebude.“

„Tak si teda robte po svojom.“

„Poďte bližšie, chlapče,“ povedal La Ramée, „a počúvajte, čo vám poviem.“

Grimaud sa priblížil s veľmi mrzutou tvárou.

La Ramée pokračoval:

„Jeho výsosť ma poctila pozvaním na večeru zajtra vo dvojici.“

Grimaud naznačil, akoby chcel povedať, že nechápe, čo on s tým má spoločné.

„Ale áno, áno,“ povedal La Ramée, „naopak, týka sa vás to, lebo budete mať česť nás obsluhovať, nehľadiac na to, že hoci mám dobrý apetít a veľký smäd, určite ostane niečo na misách a vo fľašiach, a to bude pre vás.“

Grimaud sa uklonil na znamenie vďaky.

„A teraz, vaša výsosť,“ povedal La Ramée, „žiadam vašu výsosť o prepáčenie, tuším, že pán de Chavigny odíde na niekoľko dní a predtým mi chce dať nejaké rozkazy.“

Vojvoda sa usiloval vymeniť si pohľad s Grimaudom, ale Grimaudov pohľad bol ľahostajný.

„Choďte a čím skôr sa vráťte,“ povedal vojvoda La Raméemu…

„Vaša výsosť ma chce vyzvať na odvetu za včerajšok?“

Grimaud sotva viditeľne prikývol.

„Áno,“ odvetil vojvoda, „ale dajte si pozor, drahý La Ramée, dni plynú a každý z nich je iný, dnes som rozhodnutý vás na hlavu poraziť.“

La Ramée odišiel, Grimaud ho sledoval pohľadom, ani sa nepohol, a keď videl, že dvere sú zatvorené, vytiahol z vrecka ceruzku a kúsok papiera.

„Píšte, výsosť,“ povedal mu.

„A čo mám písať?“

Grimaud mu dal prstom znamenie a diktoval:

„Všetko je pripravené na zajtra večer, buďte v pohotovosti medzi siedmou a deviatou. Majte prichystané dva kone, zídeme prvým oknom na chodbe.“

„A čo ďalej?“ spýtal sa vojvoda.

„Čo ďalej, výsosť?“ zopakoval vzrušený Grimaud. „Podpíšte.“

„A to je všetko?“

„Čo chcete viac, vaša milosť?“ prerušil ho Grimaud, ktorý bol za najprísnejšiu stručnosť.

Vojvoda podpísal.

„Vaša milosť zahodila loptu?“ spýtal sa Grimaud.

„Akú loptu?“

„V ktorej bol list.“

„Nie, myslel som, že sa mi ešte môže zísť. Tu je.“

Vojvoda vytiahol loptu spod podušky a podal ju Grimaudovi.

„Dobre, výsosť,“ pokračoval Grimaud, „zašijeme papier do lopty, a keď budete hrať, prehodíte ju do priekopy.“

„A čo ak sa stratí?“

„Nebojte sa, výsosť, bude tam niekto, kto ju zdvihne.“

„Záhradník?“ spýtal sa vojvoda.

Grimaud len prikývol.

„Ten istý, čo včera?“

Grimaud znova len prikývol.

„Teda gróf de Rochefort?“

Grimaud prikývol po tretí raz.

„Ale povedzte mi aspoň niektoré podrobnosti úteku,“ prosil vojvoda.

„Mám zakázané vopred o tom hovoriť,“ odvetil Grimaud.

„Kto ma bude čakať na druhej strane priekopy?“

„Neviem, vaša milosť.“

„Povedz mi aspoň, čo bude v tej slávnej paštéte, ak nechceš, aby som zošalel!“

„Výsosť,“ povedal Grimaud, „budú v nej dve dýky, povraz s uzlami a hruška do úst.“

Hruška do úst bol zdokonalený kolík, ktorý mal tvar hrušky, vopchal sa do úst a perom sa dal roztiahnuť podľa potreby tak, aby tlačil na čeľuste.

„Dobre, rozumiem.“

„Ako jeho výsosť vidí, bude tam pre každého niečo.“

„My si vezmeme dve dýky a povraz,“ povedal vojvoda.

„A La Raméemu dáme do úst hrušku,“ doplnil Grimaud.

„Drahý Grimaud,“ zvolal vojvoda, „nehovoríš veľa, ale keď niečo povieš, nemožno poprieť, že tvoje slová sú hodné zlata.“

XXII. Dobrodružstvo Márie Michonovej

Zhruba v tom istom čase, keď vojvoda de Beaufort s Grimaudom robili prípravy na útek z väzenia, dvaja muži na koňoch a niekoľko krokov za nimi sluha, vchádzali do Paríža ulicou z predmestia Saint-Marcel. Boli to gróf de La Fère a vikomt de Bragelonne.

Mladý muž prichádzal do Paríža po prvý raz a Athos neprejavil veľa vľúdnosti k svojmu starému priateľovi, hlavnému mestu, keď ho predstavoval z tejto strany. Posledná dedinka v Tourraine bola určite príjemnejšia než pohľad na Paríž, keď doňho človek prichádzal od Blois. Preto mesto zapôsobilo na mladíka celkom obyčajne.

Athos pôsobil ako vždy pokojne a bezstarostne.

Po príchode do Saint-Medard pokračoval Athos, ktorý slúžil v tomto veľkom labyrinte svojmu spoločníkovi ako sprievodca, ulicou des Postes, potom ulicami des Fossés Saint-Michel a de Vaugirard. Napokon sa pustili ulicou Férou. Asi v prostriedku ulice Athos s úsmevom zdvihol oči, ukázal mladíkovi meštiansky dom a povedal:

„Pozrite, Raoul, v tomto dome som strávil sedem najkrajších a najkrutejších rokov svojho života.“

Mladík sa usmial a poklonil sa pred domom. Raoulova úcta k svojmu ochrancovi sa prejavovala na každom kroku. Čo sa Athosa týkalo, Raoul bol preňho nielen stredobodom, ale – nehľadiac na spomienky od pluku – aj jediným predmetom náklonnosti.

Dvaja cestovatelia sa zastavili na ulici Vieux-Colobier, pri krčme U zelenej líšky. Athos dávno poznal túto krčmičku, neraz tam vkročil so svojimi priateľmi, ale za dvadsať rokov sa krčmička, počínajúc majiteľmi, veľmi zmenila.

Cestovatelia zoskočili z koní, zverili ich do starostlivosti sluhov, a požiadali ich, aby sa o tie ušľachtilé zvieratá postarali s najväčšou starostlivosťou, dali im slamu a ovos a hrudník a nohy im umyli teplým vínom. V ten deň mali za sebou dvadsať míľ. Po tom, čo sa jazdci postarali o svoje kone, popýtali si pre seba dve izby.

„Choďte sa upraviť, Raoul,“ povedal Athos, „potom vás niekomu predstavím.“

„Dnes, pane?“ spýtal sa chlapec.

„O pol hodiny.“

Mladík sa uklonil.

Iste bol viac unavený ako Athos a najradšej by sa bol vykúpal v Seine, o ktorej toľko počul a o ktorej si myslel, že sa nevyrovná jeho Loire, a potom by sa hodil do postele. Ale gróf de La Fère tak rozhodol, neostáva mu nič iné, len poslúchať.

„A ešte niečo, Raoul, upravte sa starostlivo,“ povedal Athos. „Chcem, aby ste boli pekný.“

„Dúfam, pane, že nejde o svadbu,“ odvetil mladík s úsmevom. „Viete, že som zaivazaný Louise.“

Tentoraz sa usmial Athos.

„Nie, nebojte sa,“ povedal, „ale predsa len vás predstavím žene.“

„Žene?“ spýtal sa Raoul.

„Áno, a dokonca si želám, aby ste ju mali rád.“

Chlapec pozrel na grófa s určitým nepokojom, keď však zbadal Athosov úsmev, ihneď sa upokojil.

„Koľko má rokov?“ spýtal sa vikomt de Bragelonne.

„Drahý Raoul, raz navždy si zapamätajte,“ odvetil Athos, „že takáto otázka sa dámam nikdy nedáva. Ak dokážete čítať vek ženy z jej tváre, je zbytočné sa na to pýtať, ak to nedokážete, je to už indiskrétnosť.“

„A je pekná?“

„Pred šestnástimi rokmi ju považovali nielen za najkrajšiu, ale i za najpôvabnejšiu ženu celého Francúzska.“

Táto odpoveď vikomta úplne upokojila. Athos nemohol mať nijaký plán s ním a so ženou, ktorá bola považovaná na najkrajšiu a najpôvabnejšiu Francúzku o rok skôr, než prišiel na svet.

Odišiel teda do svojej izby, a keď sa znovu objavil, Athos ho prijal s otcovským úsmevom, s akým kedysi prijímal d’Artagnana. Pri Raoulovi bol však preniknutý ešte hlbšou nehou. Skúmavo naňho pozrel: čierne vlasy elegantne rozdelené, ako sa nosili v tých časoch, padali v kučerách a vrúbili tvár temnej pleti; sivé jelenicové rukavice, farebne zladené s klobúkom, prezrádzali jemnú a elegantnú ruku, zatiaľ čo čižmy tej istej farby ako rukavice a klobúk, mu obopínali nohu, ktorá vyzerala ako noha desaťročného dieťaťa.

„Nuž, ak naňho nebude pyšná,“ zašepkal Athos, „tak jej už nik nevyhovie.“

Boli tri hodiny popoludní, vhodný čas na návštevy. Obaja cestovatelia sa vybrali ulicou des Rosiers, až vošli do ulice Saint-Dominique a zastali pred nádherným palácom s erbom rodu le Luynes.

„Sme tu,“ povedal Athos.

Pevným, istým krokom vošiel do paláca a obrátil sa na sluhu v parádnej livreji so žiadosťou, či pani vojvodkyňa de Chevreuse môže prijať grófa de La Fère.

O chvíľu sa sluha vrátil a povedal, že hoci pani vojvodkyňa de Chevreuse nemá tú česť poznať pána grófa de La Fère, prosí ho, aby láskavo vošiel dnu.

Athos nasledoval sluhu dlhým radom izieb, až sa napokon zastavili pred zatvorenými dverami. Boli v salóne. Athos naznačil vikomtovi de Bragelonne, aby počkal.

Sluha otvoril a ohlásil grófa de La Fère.

Pani de Chevreuse, o ktorej sme často hovorili v príbehoch Troch mušketierov, bola ešte stále považovaná za veľmi krásnu ženu. Skutočne, aj keď v tom čase mala hádam štyridsaťpäť rokov, sotva by jej človek hádal viac ako tridsaťosem. Stále mala plavé vlasy, veľké, živé a inteligentné oči, ktoré úklady veľmi často otvárali a láska zase veľmi často privierala, a postavu nymfy.

Napokon, stále to bolo to bláznivé stvorenie, ktoré vtláčalo svojim láskam pečať originálnosti, až sa stali takmer slávou jej rodiny.

Bola v malej spálni s oknom do záhrady. Táto spálňa, zariadená podľa módy pani de Rambouillet, bola potiahnutá modrým damaskom s ružovými kvetmi a zlatým lístím. Od dámy vo veku pani de Chevreuse bolo dosť koketné zostať v tejto spálni, a najmä v takej póze: ležala na pohovke s hlavou opretou o tapisérie a v ruke držala pootvorenú knihu.

Keď sluha ohlásil hosťa, mierne sa nadvihla a zvedavo uprela zrak na prichádzajúceho.

Athos sa objavil oblečený vo fialových zamatových šatách s rovnakými ozdobami a so šnurovaním z hnedého striebra, na plášti nemal nijakú zlatú obrubu a čierny klobúk mu ozdobovalo jednoduché fialové pero.

Na nohách mal čierne kožené čižmy a na opasku z lakovanej kože visel meč s nádhernou rukoväťou, ktorý Porthos tak často obdivoval na ulici Férou, ale Athos mu ho nikdy nechcel požičať. Nazberaný košeľový golier vytvárali nádherné čipky, ktoré viseli aj na lýtkach čižiem.

Osoba, ktorú pani de Chevreuse ohlásili pod úplne neznámym menom, mala v sebe čosi vznešené. Dáma sa napoly zdvihla a pôvabne naznačila, aby si návštevník sadol vedľa nej.

Athos sa uklonil a poslúchol. Sluha chcel odísť, ale Athos ho posunkom zastavil.

„Madam, odvážil som sa prísť do vášho paláca, hoci ma nepoznáte a podarilo sa mi to, lebo ste ma ráčili prijať. Teraz by som vás prosil o polhodinový rozhovor.“

„Súhlasím, pane,“ odvetila pani de Chevreuse s tým najpôvabnejším úsmevom.

„Ale to nie je všetko, pani. Oh, viem, som veľmi domýšľavý, keď vás žiadam o rozhovor medzi štyrmi očami, ale bol by som veľmi rád, keby nás pri tom nikto nevyrušoval.“

„Nie som pre nikoho doma,“ povedala vojvodkyňa sluhovi. „Môžete odísť.“

Sluha odišiel.

Chvíľu bolo ticho, za ten čas sa obaja, keď už na prvý pohľad zistili, že pochádzajú zo vznešeného rodu, pozorovali, a ani jeden z nich nepociťoval rozpaky.

Vojvodkyňa de Chevreuse prvá prerušila ticho.

„Nuž, pane,“ povedala s úsmevom, „nevidíte, že netrpezlivo čakám?“

„A ja, madam, hľadím s obdivom,“ odpovedal Athos.

„Pane,“ pokračovala pani de Chevreuse, „musíte ma ospravedlniť, som veľmi nedočkavá, rada by som už vedela, s kým mám do činenia. Ste dvoran, to je isté, a predsa som vás na dvore nikdy nevidela. Nevychádzate náhodou z Bastily?“

„Nie, milosťpani,“ odpovedal Athos s úsmevom, „ale možno som na ceste, ktorá tam vedie.“

„Ach, v tom prípade mi rýchlo povedzte, kto ste a odíďte,“ povedala vojvodkyňa tým istým veselým a pôvabným tónom, „lebo už som aj tak dosť kompromitovaná a nechcem sa kompromitovať ešte väčšmi.“

„Kto som, madam? Povedali vám predsa moje meno, som gróf de La Fère. Kedysi som sa volal inakšie, to meno ste hádam počuli, ale istotne ste ho aj zabudli.“

„Tak ho už povedzte, pane.“

„Kedysi som sa volal Athos,“ odvetil gróf de La Fère.

Pani de Chevreuse s údivom otvorila veľké oči. Bolo jasné, že jej to meno nevymizlo z pamäti, ako povedal gróf, aj keď sa veľmi miešalo so starými spomienkami.

„Athos?“ povedala. „Počkajte!…“

Oprela si čelo do dlaní, ako keby chcela prinútiť to množstvo prchavých myšlienok, skrývajúcich sa v ňom, aby sa na okamih zastavili, aby mohla jasne nazrieť do ich skvejúceho sa a pestrého davu.

„Mám vám pomôcť, madam?“ spýtal sa s úsmevom.

„Áno,“ odvetila vojvodkyňa, „urobíte mi radosť.“

„K Athosovi patrili traja mladí mušketieri, ktorí sa volali d’Artagnan, Porthos a…“

Athos stíchol.

„A Aramis,“ povedala živo vojvodkyňa.

„A Aramis, správne,“ pokračoval Athos, „nezabudli ste teda úplne na toto meno?“

„Nie,“ odvetila, „nie, úbohý Aramis!… Bol to milý šľachtic, elegantný, diskrétny a písal pekné verše. Myslím, že pochodil zle,“ dodala.

„Veľmi zle: stal sa pátrom.“

„Ach, aké nešťastie!“ odpovedala pani de Chevreuse, pohrávajúc sa ľahostajne s vejárom. „Naozaj, pane, ďakujem vám.“

„Za čo, madam?“

„Že ste mi oživili spomienku, ktorá je jednou z najpríjemnejších spomienok mojej mladosti.“

„Dovolíte mi teraz, aby som vám oživil druhú?“ spýtal sa Athos.

„Ktorá súvisí s tamtou?“

„Áno aj nie.“

„Namojveru,“ povedala pani de Chevreuse, „len to povedzte, pri takom mužovi, ako ste vy, sa odvážim na všetko.“

Athos sa uklonil.

„Aramis mal styky s jednou mladou krajčírkou z Tours,“ pokračoval.

„S mladou krajčírkou z Tours?…“ zopakovala pani de Chevreuse.

„Áno, bola to jeho sesternica, volala sa Mária Michonová.“

„Ach, poznala som ju,“ zvolala pani de Chevreuse, „písal jej počas obliehania La Rochelle, aby ju upozornil na sprisahanie, ktoré sa chystalo proti tomu úbohému Buckinghamovi.“

„Správne,“ poznamenal Athos, „dovolíte, aby som o nej hovoril?“

Pani de Chevreuse pozrela na Athosa a odvetila:

„Áno, ak o nej nebudete rozprávať veľmi zle.“

„To by som bol nevďačný,“ povedal Athos, „a ja nevďačnosť nepovažujem len za chybu alebo za zločin, ale za neresť, čo je oveľa horšie.“

„Vy, a nevďačný k Márii Michonovej, pane?“ začudovala sa pani de Chevreuse a pokúšala sa čítať v Athosových očiach. „Akože by to bolo možné? Nikdy ste ju osobne nepoznali.“

„Ach, madam, ktože ho vie?“ pokračoval Athos. „Ľudové príslovie vraví, že len hora s horou sa nestretne, a ľudové príslovia sú niekedy neuveriteľne pravdivé.“

„Och, pokračujte, pane, pokračujte,“ povedala živo pani de Chevreuse, „neviete si predstaviť, ako ma tento rozhovor zaujíma.“

„Dodávate mi odvahu,“ povedal Athos, „budem teda pokračovať. Tá Aramisova sesternica, Mária Michonová, slovom, tá mladá krajčírka, mala napriek svojmu obyčajnému postaveniu tie najvyššie známosti. Najvznešenejšie dámy kráľovského dvora nazývala svojimi priateľkami a kráľovná, akokoľvek hrdá ako Rakúšanka i ako Španielka, ju volala svojou sestrou.“

„Ach,“ povedala pani de Chevreuse, ľahko si povzdychla a slabo pohla obočím, čo nedokázal nikto tak ako ona, „odvtedy sa však všetko veľmi zmenilo.“

„A kráľovná mala pravdu,“ pokračoval Athos, „lebo ona jej bola veľmi oddaná, oddaná do takej miery, že robila sprostredkovateľa medzi ňou a jej bratom, kráľom španielskym.“

„Čo sa dnes považuje za strašný zločin,“ pokračovala vojvodkyňa.

„A tak sa kardinál, ten druhý, skutočný kardinál, rozhodol v jedno ráno, že úbohú Máriu Michonovú dá zatknúť a odviesť na zámok v Loches. Našťastie, nedalo sa to urobiť tak, aby nič nevyšlo najavo. Čakalo sa to, a keby Márii Michonovej hrozilo nejaké nebezpečenstvo, kráľovná jej mala poslať modlitebnú knižku viazanú v zelenom zamate.“

„Tak je to, pane, ste celkom dobre informovaný.“

„Raz ráno jej princ de Marcillac priniesol zelenú knihu. Nebolo kedy strácať čas. Našťastie, Mária Michonová a jej služobná Ketty vedeli obdivuhodne nosiť mužské šaty. Princ zadovážil Márii Michonovej rytiersky šat a Ketty oblečenie sluhu, dal im dva vynikajúce kone a obidve utečenkyne odišli rýchlo z Tours a pobrali sa do Španielska. Chveli sa aj pri najmenšom šume, pustili sa bočnými cestami, lebo sa neopovážili ísť po hradských, prosili o pohostinnosť, keď nenašli hostinec.“

„Je to skutočne tak!“ zvolala pani de Chevreuse a zatlieskala. Bolo to naozaj zaujímavé…

Zarazila sa.

„A čo keby som sledoval obidve utečenkyne až na koniec ich cesty?“ povedal Athos. „Nie, madam, nebudem zneužívať váš čas, budem ich sprevádzať len do limousinskej dedinky medzi Tulle a Angoulême, do dedinky, ktorá sa volá Roche-l’Abeille.“

Pani de Chevreuse vykríkla od prekvapenia a pozrela na Athosa s takým počudovaním, že sa bývalý mušketier usmial.

„Počkajte, madam,“ pokračoval Athos, „lebo to, čo vám mám povedať, je ešte čudnejšie, než to, čo som vám už povedal.“

„Pane, považujem vás za čarodejníka a som pripravená na všetko,“ povedala pani de Chevreuse, „ale v skutočnosti… nič na tom, pokračujte…“

„Ten deň bol dlhý a unavujúci: bola zima, bolo to jedenásteho októbra, v tej dedinke nebolo krčmy ani nijakého zámku, len samé chudobné a špinavé dedinské domce. Mária Michonová bola veľmi aristokratická osoba: bola zvyknutá ako kráľovná na príjemnú a jemnú posteľnú bielizeň, rozhodla sa teda popýtať o pohostinstvo na fare.“

Athos urobil menšiu prestávku.

„Och, pokračujte,“ vyzvala ho vojvodkyňa, „upozornila som vás, že som pripravená na všetko.“

„Obidve cestovateľky zaklopali na dvere. Bolo neskoro, kňaz už ležal, zavolal, aby vošli dnu. Vošli, lebo dvere sa nikdy nezamykali – na vidieku panuje veľká dôverčivosť. V izbe, kde ležal kňaz, ešte horela lampa. Mária Michonová, ktorá vyzerala ako ten najrozkošnejší rytier na zemi, pootvorila dvere, vopchala do nich hlavu a poprosila o pohostinnosť.

,Veľmi rád, mladý rytier,‘ povedal kňaz, ,ak sa uspokojíte s tým, čo zostalo od večere a s polovičkou mojej izby.‘

Obidve cestovateľky sa chvíľu radili. Kňaz počul, ako sa dali do smiechu, potom povedal pán, a či skôr pani:

,Ďakujeme, pán farár, prijímame.‘

,Tak sa najedzte a nerobte veľký hluk,‘ povedal kňaz, ,lebo aj ja som celý deň na nohách, a nerád by som sa hneval, že nemôžem v noci spať.‘“

Pani de Chevreuse prechádzala od prekvapenia k údivu a od údivu k ohromeniu. Ako tak hľadela na Athosa, jej tvár nadobúdala výraz, ktorý sa nedá vykresliť. Bolo vidieť, že chce niečo povedať, ale predsa mlčala od strachu, že by prišla o nejaké slovo svojho spoločníka.

„A čo potom?“ spýtala sa.

„Potom?“ odvetil Athos. „Ach, to je to najchúlostivejšie.“

„Vravte, vravte, vravte! Mne možno povedať všetko. Napokon, nejde o mňa, ide o slečnu Máriu Michonovú.“

„Ach, máte pravdu,“ odvetil Athos. „Nuž, Mária Michonová večerala so svojou služobnou a po večeri vošla do izby, kde odpočíval ich hostiteľ, zatiaľ čo Ketty sa uskromnila v kresle v prvej miestnosti, tam, kde večerali.“

„Vskutku, pane,“ povedala pani de Chevreuse, „určite máte v sebe diabla, neviem, ako inakšie by ste mohli poznať každú maličkosť.“

„Mária Michonová bola rozkošná žena,“ pokračoval Athos, „jedno z tých bláznivých stvorení, ktorým ustavične chodia po rozume najčudnejšie myšlienky, jedna z tých bytostí, ktoré sú na svete preto, aby nás zahubili. Keď si Mária uvedomila, že jej hostiteľ je kňaz, prišlo tejto kokete na um, že ku krásnym spomienkam, ktoré prežila, by nebolo od veci pridať krásnu spomienku, ktorá by ju rozptýlila v starobe, a to spomienku na to, ako uviedla do záhuby kňaza.“

„Pán gróf, namojdušu ma desíte!“ zvolala vojvodkyňa.

„Ach, úbohý páter nebol svätým Ambrózom a opakujem, že Mária Michonová bola bytosť hodná zbožňovania,“ pokračoval Athos.

„Pane,“ vojvodkyňa chytila Athosa za ruku, „ihneď mi povedzte, odkiaľ to všetko viete, alebo dám zavolať mnícha z kláštora augustiniánov, aby z vás vyhnal diabla.“

Athos sa začal smiať.

„Nič nie je ľahšie, madam. Rytier, ktorý bol poverený dôležitým poslaním, prišiel hodinu pred vami pýtať pohostinnosť na fare, a to práve vo chvíli, keď páter odchádzal z dediny na celú noc k umierajúcemu. Vtedy posol Boží, úplne dôverujúc svojmu hosťovi, ktorý ostatne bol šľachticom, odovzdal mu dom, večeru i izbu. Mária Michonová žiadala teda o pohostinnosť hosťa dobrého kňaza, a nie kňaza samotného.“

„A kto bol ten rytier, ten hosť, ten šľachtic, čo prišiel pred ňou?“

„Ja, gróf de La Fère,“ odvetil Athos, vstal a uklonil sa zdvorilo vojvodkyni de Chevreuse.

Vojvodkyňa zostala chvíľu zarazená, potom sa začala smiať a povedala:

„Ach, namojdušu, je to veľmi smiešne a tá bláznivá Mária Michonová dopadla lepšie, než dúfala. Sadnite si, drahý gróf, a pokračujte vo svojom rozprávaní.“

„Teraz mi ostáva už len priznať vinu, madam. Ako som vám povedal, cestoval som so súrnym posolstvom: len čo sa rozvidnelo, potichu som vyšiel z izby a svojho rozkošného spolunocľažníka som nechal spať. V prvej miestnosti spala v kresle služobná. Jej krásna tvár ma upútala, podišiel som k nej a spoznal som malú Ketty, ktorej náš priateľ Aramis našiel pri Márii Michonovej miesto. Tak som sa vlastne dozvedel, že tou rozkošnou cestovateľkou bola…“

„Mária Michonová!“ odvetila živo pani de Chevreuse.

„Mária Michonová,“ zopakoval Athos. „A tak som vyšiel z domu, zašiel som do stajne, kôň už bol osedlaný a sluha pripravený. Odišli sme.“

„A neprechádzali ste už nikdy tou dedinkou?“ spýtala sa so záujmom pani de Chevreuse.

„Po roku, milosťpani.“

„Skutočne?“

„Skutočne. Chcel som znovu vidieť toho dobrého kňaza. Našiel som ho zaujatého rozmýšľaním nad udalosťou, ktorej vôbec nerozumel. Týždeň predtým dostal v kolíske krásneho trojmesačného chlapca s mešcom plným zlata a na lístku bol tento jednoduchý text: 11. októbra 1633.“

„Bol to dátum toho čudného dobrodružstva,“ povedala pani de Chevreuse.

„Áno, ale on ničomu nerozumel, lebo celú noc strávil pri zomierajúcom a aj Mária Michonová odišla z fary skôr, než sa vrátil.“

„Viete, pane, že Mária Michonová sa okamžite pýtala na toho chlapca, keď sa v roku 1643 vrátila do Francúzska? Ako utečenkyňa sa oňho nemohla starať, akonáhle sa však vrátila do Paríža, chcela ho sama vychovávať.“

„A čo jej povedal kňaz?“ spýtal sa Athos.

„Že akýsi vznešený pán, ktorého nepoznal, sa ho ujal, zaručil sa za jeho budúcnosť a vzal si ho so sebou.“

„Bola to pravda.“

„Ach, teraz už chápem! Tým pánom ste boli vy, jeho otec!“

„Pst, nehovorte tak nahlas, madam, chlapec je tu.“

„Je tu!“ vykríkla pani de Chevreuse a živo vstala. „Je tu, môj syn je tu, syn Márie Michonovej je tu! Ihneď ho chcem vidieť.“

„Dajte pozor, madam, lebo on nepozná otca ani matku,“ prerušil ju Athos.

„Uchovali ste tajomstvo a privádzate mi ho takto v domnení, že ma robíte šťastnou. Och, ďakujem, pane!“ zvolala pani de Chevreuse, chytila ho za ruku a chcela si ju pritiahnuť k perám. „Ďakujem! Máte šľachetné srdce.“

„Privádzam vám ho,“ povedal Athos a odtiahol ruku, „aby ste aj vy teraz preňho niečo urobili, madam. Doteraz som dozeral na jeho výchovu ja a myslím, že som z neho spravil hotového šľachtica, ale prišla chvíľa, keď znovu musím začať bludný a nebezpečný život. Už zajtra sa púšťam do nebezpečného podujatia, kde ma môžu zabiť. Ostanete potom už len vy, aby ste mu pomohli do sveta, kde je povolaný zastávať svoje miesto.“

„Och, nebojte sa!“ zvolala vojvodkyňa. „Bohužiaľ, teraz mám malý vplyv, ale čo mi z neho ostalo, všetko patrí jemu – pokiaľ ide o peniaze a titul…“

„O to sa nestarajte, madam, prepísal som mu majetok Bragelonne, a ten mu dáva titul vikomta a desaťtisíc libier renty.“

„Namojdušu, pane,“ povedala vojvodkyňa, „ste skutočný šľachtic! Ale neviem sa dočkať nášho mladého vikomta. Kde je?“

„V salóne, dám ho zavolať, ak si to želáte.“

Athos sa pobral k dverám, no pani de Chevreuse ho zadržala.

„Je pekný?“ spýtala sa.

Athos sa usmial.

„Podobá sa na matku,“ odvetil.

Otvoril dvere a kývol na chlapca, ktorý sa objavil na prahu.

Pani de Chevreuse sa nemohla ubrániť a radostne vykríkla, keď uvidela mladého rytiera. Prevyšoval všetky nádeje, ktoré si mohla jej pýcha vytvoriť.

„Poďte bližšie, vikomt,“ povedal Athos, „pani vojvodkyňa de Chevreuse súhlasí, aby ste jej pobozkali ruku.“

Chlapec s klobúkom v ruke podišiel s pôvabným úsmevom, kľakol si na jedno koleno a pobozkal ruku pani de Chevreuse.

„Pán gróf,“ povedal, obrátiac sa k Athosovi, „však ste mi nepovedali, že madam je vojvodkyňa de Chevreuse len preto, aby som sa vopred neostýchal? A nie je to skôr kráľovná?“

„Nie, vikomt,“ povedala pani de Chevreuse, chytila ho za ruku, usadila k sebe a dívala sa na neho očami žiariacimi radosťou. „Nie, bohužiaľ, nie som kráľovná, lebo keby som bola kráľovná, urobila by som pre vás ihneď všetko, čo si zasluhujete. Ale som tým, čím som,“ dodala, horko-ťažko sa ovládajúc, aby nepritlačila pery na mladíkovo hladké a čisté čelo. „A teraz, akú životnú cestu ste si vybrali?“

Athos stál a hľadel na oboch s výrazom nevýslovného šťastia.

„Ale, madam,“ povedal chlapec nežným a zároveň zvučným hlasom, „nazdávam sa, že pre šľachtica je len jediná cesta, cesta vojenská. Pán gróf ma vychoval s úmyslom urobiť zo mňa vojaka, dal mi nádej, že ma v Paríži predstaví niekomu, kto by ma mohol hádam odporúčať pánu Princovi.“

„Áno, chápem, pre mladého vojaka, ako ste vy, by bolo iste dobré slúžiť pod vodcom, akým je on. Ale počkajte… osobne som s ním nie dosť zadobre kvôli sporom s pani de Montbazon, mojou svokrou, a s pani de Longueville. Ale prostredníctvom princa de Marcillac… Ech, naozaj, pán gróf, to bude ono! Pán princ de Marcillac je mojím starým priateľom, bude odporúčať nášho mladého priateľa pani de Longueville, a tá môže napísať list pre svojho brata, pána Princa, ktorý ju má natoľko rád, že jej nič neodoprie.“

„Výborne,“ povedal gróf. „Môžem vám však poradiť, aby ste sa ponáhľali? Mám dôvody želať si, aby vikomt zajtra večer už nebol v Paríži.“

„Želáte si, aby sa vedelo, že sa oňho zaujímate, pán gróf?“

„Pre jeho budúcnosť bude hádam lepšie, keď sa nikto nedozvie, že ma kedy poznal.“

„Och, pane!“ zvolal chlapec.

„Viete, Bragelonne, že nikdy neurobím nič bez dôvodu,“ odvetil gróf.

„Áno, pane,“ odpovedal chlapec, „viem, že ste neobyčajne múdry, poslúchnem vás, ako som to robil doteraz.“

„Nuž dobre, gróf, nechajte mi ho,“ povedala vojvodkyňa, „pošlem po princa de Marcillac, ktorý je našťastie práve v Paríži, a nepustím ho, kým sa celá záležitosť nevyrieši.“

„Dobre, pani vojvodkyňa, srdečne ďakujem. Mám dnes ešte vybaviť nejaké veci, a keď sa okolo šiestej vrátim, budem očakávať vikomta v hoteli.“

„Čo robíte večer?“

„Ideme k pátrovi Scarronovi. Mám preňho list a mám sa tam stretnúť s jedným priateľom.“

„Dobre,“ povedala vojvodkyňa de Chevreuse, „prídem tiež na chvíľu, neodchádzajte teda zo salóna, kým ma neuvidíte.“

Athos pozdravil pani de Chevreuse a chystal sa odísť.

„Akože, pán gróf,“ usmiala sa vojvodkyňa, „tak sa odchádza od starých priateľov?“

„Ach,“ zašepkal Athos a pobozkal jej ruku, „keby som bol skôr vedel, že Mária Michonová je také rozkošné stvorenie…“

Povzdychol si a odišiel.

XXIII. Páter Scarron

V ulici des Tournelles bol byt, ktorý poznali všetci Parížania, a predsa to nebol byt nejakého vznešeného pána alebo veľkého finančníka. Nikdy sa tam nejedlo, nehralo a netancovalo.

A predsa to bolo miesto, kde sa stretávala najlepšia spoločnosť, kam chodieval celý Paríž.

Tam býval malý Scarron.

U tohto duchaplného pátra bývalo veľa smiechu, narozprávalo sa veľa novôt, a tie sa tak rýchlo komentovali, rozoberali a premieňali na poviedky alebo epigramy, že každý chcel stráviť hodinu s malým Scarronom, každý si chcel vypočuť, čo hovorí, a podať to ďalej. Mnohí horeli túžbou prispieť slovkom-dvoma, a ak to bolo čo len trochu smiešne, boli vítaní.

Malý páter Scarron, ktorý napokon bol pátrom len preto, že žil z akéhosi opátstva a vôbec nie preto, že by bol vysvätený, býval kedysi jedným z najkoketnejších obročníkov mesta Mans. Jedného dňa chcel to dobré mesto rozveseliť na karnevale, a tak prikázal sluhovi, aby ho natrel medom. Potom rozpáral perinu a vyváľal sa v perí, že vyzeral ako ten najsmiešnejší vták na svete. V tom čudnom kostýme sa pobral na návštevu k svojim priateľom. Ľudia ho najprv sledovali s úžasom, potom s pokrikom, surovci ho urážali, deti po ňom hádzali kamene, až napokon musel utekať pred guľkami. Len čo sa dal na útek, každý ho prenasledoval, naháňal, zraňoval. Scarron nevedel, ako uniknúť prenasledovateľom, nuž sa hodil do rieky. Plával ako ryba, ale voda bola ľadová. Scarron bol od behu spotený, a keď sa dostal na druhý breh, triasol sa od zimy a bol celý meravý.

Keď sa ho potom všetkými známymi spôsobmi pokúšali priviesť k životu, vystál si pri tom toľko, že odohnal od seba všetkých lekárov a vyhlásil, že bude radšej chorý. Potom sa vrátil do Paríža, kde už mal povesť duchaplného muža. Tam si dal podľa vlastného návrhu zhotoviť kreslo, a keď v ňom raz navštívil kráľovnú Annu Rakúsku, táto dáma, očarená jeho duchaplnosťou, sa ho spýtala, či netúži po nejakom titule.

„Áno, vaše veličenstvo, viem o jednom, ktorý by som veľmi chcel,“ odpovedal Scarron.

„Aký?“ spýtala sa Anna Rakúska.

„Titul vášho nemocného,“ odvetil páter.

A tak bol Scarron vymenovaný za kráľovninho nemocného s platom tisícpäťsto libier.

Od tej chvíle sa už Scarron neznepokojoval o budúcnosť, viedol veselý život, utrácajúc kapitál aj s úrokmi.

Jedného dňa mu však kardinálov emisár oznámil, že nerobí dobre, keď prijíma pána koadjútora.

„A prečo?“ čudoval sa Scarron. „Nie je to urodzený človek?“

„Ale hej, bohuprisahám!“

„Milý?“

„Určite.“

„Duchaplný?“

„Bohužiaľ, má až veľa dôvtipu.“

„Prečo potom nechcete, aby som sa stretával s tým človekom?“ spýtal sa Scarron.

„Lebo zle zmýšľa.“

„Naozaj? A o kom?“

„O kardinálovi.“

„Ako to?“ Scarron nevychádzal z údivu. „Aj naďalej sa stretávam s pánom Gillesom Desréauxom, hoci o mne nezmýšľa dobre, a vy chcete, aby som sa prestal stretávať s pánom koadjútorom, lebo zmýšľa zle o niekom inom? Vylúčené!“

Týmito slovami sa rozhovor skončil a Scarron sa stretával s pánom de Gondy ešte častejšie. Rád robil napriek.

A tak v jedno ráno, v deň výplaty Scarronovho trojmesačného platu, poslal páter svojho sluhu ako obyčajne s kvitanciou do pokladnice. Tam mu však povedali: „Štát už nemá peniaze pre pána pátra Scarrona.“

Keď sluha prišiel s touto odpoveďou ku Scarronovi, bol u neho pán vojvoda de Longueville a hneď sa ponúkol, že mu bude dávať dvakrát toľký plat, aký mu zarazil Mazarin. Ale ľstivý mrzák neprijal túto ponuku. Využil kardinálovo odmietnutie tak znamenite, že už o štvrtej popoludní o ňom vedelo celé mesto. Práve bol štvrtok, deň, keď páter prijímal. Ľudia sa k nemu hrnuli a po celom meste sa hromžilo.

Na ulici Saint-Honoré stretol Athos neznámych šľachticov. Jeden z nich sňal klobúk a povedal:

„Len si predstavte, pane, že ten darebák Mazarin zrušil plat úbohému Scarronovi!“

„To prehnal,“ odvetil Athos a pozdravil oboch jazdcov.

„Ako vidieť, ste čestný človek, pane,“ pokračoval šľachtic, „ten Mazarin je skutočná pliaga.“

„Celkom dobre nám vyhovuje, že tam večer musíme ísť,“ povedal Athos vikomtovi, „urobíme poklonu tomu úbohému človeku.“

„Kto je pán Scarron, že je celý Paríž pobúrený?“ spýtal sa Raoul. „Je to azda nejaký minister, ktorý upadol do nemilosti?“

„Panebože, to nie, vikomt,“ odvetil Athos, „je to celkom malý, ale veľmi duchaplný šľachtic, ktorý podistým upadol do nemilosti u kardinála preto, že naňho napísal nejaké štvorveršie.“

„Šľachtici píšu verše?“ spýtal sa naivne Raoul. „Myslel som, že je to pre nich ponižujúce.“

„Áno, drahý vikomt, ak sú zlé,“ odpovedal Athos so smiechom, „ale ak sú dobré, človek ešte získa slávu.“

„Pán Scarron je básnik?“ spýtal sa Raoul.

„Áno, upozorňujem vás však, vikomt, dávajte na seba v tom dome dobrý pozor. Rozprávajte posunkami alebo radšej len počúvajte.“

„Áno, pane,“ odvetil Raoul.

„Uvidíte, že sa budem veľa rozprávať s jedným šľachticom, ktorý patrí k mojim priateľom: bude to páter d’Herblay, o ktorom som vám často rozprával.“

„Pamätám sa, pane.“

„Príďte zavše k nám, ako keby ste sa chceli s nami zhovárať, ale nevravte nič ani nepočúvajte. Táto hra nám pomôže, aby nás neotravovali dotieravci.“

„Veľmi dobre, pane, poslúchnem vás do písmena.“

Athos bol potom ešte na dvoch návštevách. O siedmej sa obaja pobrali do ulice des Tournelles. Ulica bola upchatá nosidlami, koňmi a lokajmi. Athos sa predral pomedzi nich, mladík kráčal za ním.

Prvou osobou, ktorú si všimol, keď vošiel, bol Aramis. Sedel pri širokom kresle s kolieskami a baldachýnom, pod ktorým sa pohybovala postavička, zavinutá v brokátovej prikrývke, s usmievavou, ale chvíľami blednúcou tvárou, hoci jej oči mali stále živý, duchaplný a jemný výraz.

Bol to páter Scarron, večne usmievavý, žartujúci, strúhajúci poklony, trpiaci a škrabkajúci sa paličkou.

Okolo tohto pohyblivého stanu sa tlačil húf šľachticov a dám. Izba bola veľmi čistá a slušne zariadená. Zo širokých okien padali veľké hodvábne záclony s vyšívanými kvetmi, ktoré mali kedysi živé farby, ale teraz boli vyblednuté, čalúny boli skromné, ale vkusné. Spoločnosť úctivo obsluhovali dvaja zdvorilí sluhovia.

Keď Aramis zbadal Athosa, podišiel k nemu a urobil grófovi veľmi duchaplnú poklonu. Athos dostal poklonu ešte od dvoch-troch vznešených pánov, ktorým ho Aramis predstavil, potom sa ruch zapríčinený jeho príchodom pomaly rozptýlil a začala sa bežná konverzácia.

Po štyroch, piatich minútach, ktoré Raoul využil na to, aby sa trochu spamätal a aby sa rozhliadol po spoločnosti, sa dvere znovu otvorili a sluha ohlásil slečnu Pauletovú.

Athos sa dotkol vikomtovho pleca.

„Raoul, všimnite si tú ženu,“ povedal, „je to historická postava, k nej šiel kráľ Henrich IV. predtým, ako ho zavraždili.“

Všetci sa ponáhľali k prichádzajúcej dáme. Bola to vysoká žena jemnej a vlniacej sa postavy, s hustými zlatými vlasmi, aké miloval Raffael a aké Tizian dával všetkým svojim Máriám Magdalénam. Táto plavá farba, alebo hádam veľký vplyv, ktorý si vydobyla nad ostatnými ženami, jej vyslúžila prezývku Levica.

Slečna Pauletová išla priamo ku Scarronovi, sprevádzaná šumom, ktorý nastal pri jej príchode.

„Ach, dobrý páter,“ povedala pokojným hlasom, „ste vraj chudák? Dozvedeli sme sa to dnes popoludní u pani de Rambouillet od pána de Grase.“

„Áno, štát zbohatol,“ odvetil Scarron, „človek sa musí vedieť obetovať pre svoju vlasť.“

Všetky Scarronove výroky sa v ten večer zdali výborné. Taká je už výsada prenasledovaných. Pán Ménage vyskakoval od nadšenia.

Slečna Pauletová si išla sadnúť na svoje obvyklé miesto, ale predtým si ešte pohľadom kráľovnej prezrela celé zhromaždenie a oči sa jej pristavili na Raoulovi.

Athos sa usmial.

„Vikomt, slečna Pauletová si vás všimla, choďte ju pozdraviť. Správajte sa prirodzene, nech vám však nepríde na um hovoriť s ňou o Henrichovi IV.“

Vikomt, červenajúc sa, pristúpil k Levici a potom sa veľmi rýchlo stratil medzi pánmi, ktorí postávali okolo kresla.

Vytvorili sa dve výrazné skupinky, jedna okolo pána Ménagea a druhá okolo slečny Pauletovej. Scarron pobehoval od jednej k druhej, manévrujúc svojím kreslom na kolieskach medzi ľuďmi tak obratne, ako skúsený námorník vedie bárku na mori posiatom skalami.

„Kedy sa pozhovárame?“ spýtal sa Athos Aramisa.

„O chvíľu,“ odvetil Aramis, „ešte je tu dosť málo ľudí, mohli by nás pozorovať.“

Vtom sa otvorili dvere a sluha ohlásil pána koadjútora. Dnu vošiel čierny človiečik, zle urastený, krátkozraký, s rukami nešikovnými na všetko okrem šermu a streľby z pištole. Len čo vkročil dnu, vrazil do stola a takmer ho prevrátil. Ale pri tom všetkom mal v tvári čosi vznešené a hrdé.

Scarron sa obrátil a išiel mu v kolieskovom kresle oproti, slečna Pauletová ho pozdravila zo svojho miesta.

„Nuž, páter, vy ste sa teda dostali do nemilosti?“ spýtal sa koadjútor, ktorý zbadal Scarrona, len keď bol celkom pri ňom.

Bola to posvätná veta, v ten večer vyslovená hádam sto ráz a Scarron povedal stý vtip o tej istej veci, takmer mu už uviazla reč, len zúfalým úsilím sa zachránil.

„Pán kardinál Mazarin si ráčil na mňa spomenúť,“ povedal.

„To je zázrak!“ zvolal Ménage.

„Ale ako to urobíme, aby ste nás aj naďalej mohli prijímať?“ pokračoval koadjútor. „Ak vám klesne príjem, budem vás musieť vymenovať za kanonika v Notre-Dame.“

„Och, to nie,“ bránil sa Scarron, „priveľmi by som vás kompromitoval.“

„Máte teda nejaké zdroje, o ktorých neviem?“

„Požičiam si od kráľovnej.“

„Jej veličenstvo však samo nič nemá,“ povedal Aramis, „žije v spoločnej domácnosti.“

Koadjútor sa obrátil, usmial sa na Aramisa a…

„Prepáčte, drahý páter, ale zaostávate, musím vám niečo podarovať.“

„Čo?“ spýtal sa Aramis.

„Stužku na klobúk.“

Všetci sa obrátili ku koadjútorovi, ktorý vybral z vrecka hodvábnu stužku zvláštneho tvaru.

„Ach, veď je to fronda!“ poznamenal Scarron.

„Isteže,“ odvetil koadjútor, „teraz sa robí všetko v znamení frondy. Slečna Pauletová, mám pre vás vejár à la fronda. Pán d’Herblay, dám vám adresu svojho rukavičkára, vyrába rukavice à la fronda, a vám, Scarron, odporúčam svojho pekára s neobmedzeným úverom: pečie chleby à la fronda, a sú vynikajúce.“

Aramis vzal stužku a previazal si ju okolo klobúka.

V tej chvíli sa otvorili dvere a sluha hlasno oznámil:

„Pani vojvodkyňa de Chevreuse!“

Pri mene pani de Chevreuse všetci vstali.

Scarron sa pobral rýchlo vo svojom kresle k dverám. Raoul sa začervenal. Athos kývol na Aramisa, ktorý sa utiahol do okenného výklenku.

Vojvodkyňu vítali samé úctivé poklony, ona však uprostred nich zrejme niekoho alebo niečo hľadala. Konečne zočila Raoula a oči jej zažiarili, zazrela Athosa a zamyslela sa, v okennom výklenku uvidela Aramisa a sotva badateľne sa za vejárom strhla od prekvapenia.

„Prosím vás,“ ozvala sa, akoby zaháňala myšlienky, ktoré sa jej mimovoľne zmocňovali, „ako sa má úbohý Voiture? Scarron, neviete?“

„Čože? Pán Voiture je chorý?“ spýtal sa pán, ktorý sa zhováral s Athosom na ulici Saint-Honoré. „A čo mu zase je?“

„Hral a nepostaral sa, aby mu sluha doniesol košele na preoblečenie,“ povedal koadjútor, „preto nachladol a je na smrť chorý.“

„A kde?“

„Božemôj, u mňa. Predstavte si, že chudák Voiture dal slávnostný sľub, že už nikdy nebude hrať,“ vysvetľoval koadjútor. „No už po troch dňoch sa nevedel udržať, a tak zamieril do arcibiskupského paláca, aby sa dal toho sľubu zbaviť. Bohužiaľ, v tom okamihu som riešil veľmi vážnu záležitosť s pánom radcom Brousselom, keď vtom Voiture zbadal markíza de Luynes pri stole čakať na spoluhráča. Markíz ho zavolal a pozval, aby sa posadil k stolu. Voiture mu povedal, že nemôže hrať, kým ho nezbavím sľubu, ale Luynes ho zbavil sľubu v mojom mene a vzal zatiaľ jeho hriech na seba. Voiture sa usadil za stôl a prehral štyristo toliarov. V tej zime vyšiel von a prechladol, ľahol si, a už sa viac nezotavil.“

„Je s tým drahým Voiturom naozaj tak zle?“ spýtal sa Aramis napoly skrytý za záclonou.

„Ach, je to s ním skutočne zlé,“ odpovedal pán Ménage, „a tento veľký človek nás asi opustí, deseret orbem.“

„On, a umrieť!“ povedala pichľavo slečna Pauletová. „Ani reči! Je obklopený sultánkami ako nejaký Turek. Pani de Saintot pribehla a podáva mu polievku. Renaudotová mu zohrieva periny a niet jedinej, našu priateľku markízu de Rambouillet nevynímajúc, ktorá by mu neposlala odvar z byliniek.“

„Vy ho nemáte v láske, drahá Parthénie?“ spýtal sa Scarron s úsmevom.

„Och, koľká to nespravodlivosť, môj drahý nemocný! Nenávidím ho tak málo, že by som s radosťou dala slúžiť omšu, aby jeho duša odpočívala v pokoji.“

„Pre nič za nič vás nevolajú Levicou, moja drahá,“ povedala pani de Chevreuse zo svojho miesta, „surovo hryziete.“

„Veľmi zle sa správate k veľkému básnikovi, ako sa mi zdá, madam,“ opovážil sa poznamenať Raoul.

„Veľký básnik, on?… Vidieť, vikomt, že prichádzate z vidieka, ako ste mi práve povedali, a že ste ho nikdy nevideli. On, a veľký básnik? Ech! Veď má sotva päť stôp.“

„Bravó! Bravó!“ povedal vysoký, suchý a čierny muž s pyšnými fúzikmi a obrovským palošom. „Bravó, krásna Pauletová! Je načase zaradiť toho Voitura tam, kam patrí. Slávnostne vyhlasujem, lebo myslím, že sa vyznám v poézii, že som vždy považoval jeho poéziu za biednu.“

„Kto je ten chvastúň, pane?“ spýtal sa Raoul Athosa.

„Pán de Scudéry.“

„Autor Clélie a Veľkého Cyrusa?“

„Ktoré zložil spoločne so svojou sestrou, čo sa práve zhovárala s tou krásnou osobou pri pánu Scarronovi.“

Raoul sa obrátil a uvidel dve nové tváre: jedna bola veľmi pôvabná, krehká, smutná, s krásnymi čiernymi vlasmi a zamatovými očami, v ktorých sa myšlienky trbliecu ako na dne zlatého kalicha. Druhá, akoby mala to pôvabné stvorenie pod svojou ochranou – chladná, suchá a žltá, skutočná dueňa alebo svätuškárka.

Raoul si v duchu povedal, že neodíde zo salóna, kým sa neprihovorí krásnej dievčine so zamatovými očami, ktorá mu čudnou hrou myšlienok pripomínala, hoci sa nijako nepodobali, úbohú malú Louisu, na ktorú medzi týmito ľuďmi na chvíľu zabudol.

Za ten čas Aramis podišiel ku koadjútorovi, ktorý mu s usmievavou tvárou pošepol čosi do ucha.

„Smejte sa,“ povedal mu pán de Retz, „dívajú sa na vás.“ A odišiel od neho, aby sa porozprával s pani de Chevreuse, okolo ktorej stál veľký okruh ľudí.

Aramis sa tváril, že sa smeje, aby zmiatol pozornosť niekoľkých zvedavých poslucháčov, a keď zbadal, že Athos sa postavil do okenného výklenku, povedal pár slov naľavo i napravo, pobral sa nenápadne za ním a začali sa zhovárať, pomáhajúc si posunkami.

Raoul podišiel k nim, ako mu to predtým Athos odporúčal.

„Pán páter mi recituje rondel od pána Voitura,“ povedal Athos nahlas, „a zdá sa mi, že nemá páru.“

Raoul zostal chvíľu pri nich, potom sa zamiešal do skupinky okolo pani de Chevreuse, ku ktorej sa priblížili slečna Pauletová z jednej a slečna Scudéryová z druhej strany.

„Nuž, teda, dovolím si nesúhlasiť s názorom pána de Scudéry!“ povedal koadjútor. „Naopak, pána Voitura považujem len za básnika. Politické myšlienky mu úplne chýbajú.“

„Tak čo?“ spýtal sa Athos.

„Zajtra,“ povedal rýchlo Aramis.

„O koľkej?“

„O šiestej?“

„Kde?“

„V Saint-Mandé.“

„Kto vám to povedal?“

„Gróf de Rochefort.“

Ktosi sa k nim priblížil.

„A filozofické myšlienky? Tie naozaj veľmi chýbajú úbohému Voiturovi. Ja sa stotožňujem s názorom pána koadjútora: je to len básnik.“

„Áno, iste, v poézii bol vynikajúci,“ povedal Ménage, „a predsa mu budú nasledujúce generácie napriek obdivu vyčítať, že do tvorby veršov zaviedol priveľkú voľnosť, čím zahubil poéziu bez toho, aby o tom vedel.“

„Zahubil, to je to správne slovo,“ povedal Scudéry.

„Pokiaľ ide o mňa,“ podišiel Aramis k skupinke a zdvorilo pozdravil pani de Chevreuse, ktorá mu odpovedala pôvabným úsmevom, „pokiaľ ide o mňa, obvinil by som ho ešte, že sa správa príliš voľne k vznešeným ľuďom. Previnil sa neraz proti princeznej, pánu maršalovi d’Albertovi, pánu Schombergovi, ba aj proti kráľovnej.“

„Ľutujem,“ povedala polohlasom dievčina so zamatovými očami, „ale ja tvrdím, že jeho verše sú rozkošné.“

To isté si myslel aj Raoul, ktorý podišiel ku Scarronovi a spýtal sa celý zarumenený:

„Pán Scarron, urobte mi, prosím vás, tú česť a povedzte mi, kto je tá mladá dáma, ktorá jediná má svoj názor a stavia ho proti celej slávnej spoločnosti?“

„Ale, ale, môj mladý vikomt,“ povedal Scarron, „myslím, že jej chcete navrhnúť útočný a obranný spolok.“

Raoul sa znovu začervenal.

„Priznávam,“ povedal, „ale naozaj pokladám jeho verše za veľmi pekné.“

„Skutočne sú pekné,“ odpovedal Scarron, „ale ticho, medzi básnikmi sa takého veci nikdy nehovoria.“

„Ale ja nemám česť byť básnikom,“ odpovedal Raoul, „a pýtal som sa vás…“

„Áno, áno: kto je tá mladá dáma? Je to krásna Indiánka.“

„Prepáčte, pane,“ znova sa začervenal Raoul, „ale z toho nie som múdrejší. Viete, ja som z vidieka!“

„Čo znamená, že sa nevyznáte veľmi vo vznešených rečiach, ktoré sa tu sypú zo všetkých úst. Tým lepšie, mládenec, tým lepšie!… Ani sa neusilujte ich pochopiť, zbytočne by ste strácali čas. Až ich neskoršie pochopíte, dúfam, že sa už tak nebude hovoriť.“

„Prepáčte mi teda, pane,“ povedal Raoul, „budete taký láskavý a poviete mi, kto je tá osoba, ktorú voláte Indiánkou?“

„Áno, určite, je to jedna z najpôvabnejších osôb, slečna Françoise d’Aubigné.“

„Pochádza hádam z rodiny slávneho Agrippu, priateľa kráľa Henricha IV.?“

„Je to jeho vnučka. Pochádza z Martiniku, preto ju volám krásnou Indiánkou.“

Raoul zoširoka otvoril oči a jeho pohľad sa stretol s očami mladej dámy, ktorá sa usmiala. Pokračovali v rozhovore o Voiturovi.

„Pane,“ slečna d’Aubigné sa obrátila na Scarrona, akoby sa chcela pridať do rozhovoru, ktorý viedol s mladým vikomtom, „neobdivujete priateľov pána Voitura? Počujete, ako ho chvália, a pritom mu šklbú perie! Jeden mu upiera rozum, druhý poéziu, tretí originálnosť, ďalšiemu chýba komika, inému nezávislosť, inému zase… ,Ach, bože dobrý, čo by nechali tomu dokonalému umelcovi?‘ ako to povedala slečna Scudéryová.“

Scarron a Raoul sa pustili do smiechu. Krásna Indiánka, sama udivená účinkom, aký vyvolala, sklopila oči a začala sa znovu tváriť naivne.

,Je to duchaplná osoba,‘ pomyslel si Raoul.

Athos stál v okennom výklenku a hľadel na ten výjav s úsmevom na perách.

„Zavolajte pána grófa de La Fère,“ povedala pani de Chevreuse koadjútorovi, „potrebujem sa s ním zhovárať.“

„A ja potrebujem, aby si každý myslel, že sa s ním nezhováram,“ povedal koadjútor. „Milujem a obdivujem ho, lebo poznám jeho niekdajšie dobrodružstvá, aspoň niektoré, ale mienim ho pozdraviť až pozajtra ráno.“

„A prečo pozajtra ráno?“ spýtala sa pani de Chevreuse.

„To sa dozviete zajtra večer,“ odvetil koadjútor so smiechom.

„Naozaj, drahý Gondy,“ povedala vojvodkyňa, „hovoríte v hádankách. Pán d’Herblay,“ dodala a obrátila sa k Aramisovi, „poslúžite mi ešte raz dnes večer?“

„Akože, vojvodkyňa?“ spýtal sa Aramis. „Dnes večer, zajtra, vždy, keď rozkážete.“

„Nuž, vyhľadajte mi grófa de La Fère, chcem sa s ním zhovárať.“

Aramis sa pobral k Athosovi a vrátil sa s ním.

„Pán gróf,“ vojvodkyňa odovzdala Athosovi list, „tu máte, čo som vám sľúbila. Nášho chránenca prijmú vynikajúco.“

„Madam,“ poklonil sa Athos, „je šťastný, že je vaším dlžníkom.“

„Nemáte mu čo závidieť, lebo vám som zaviazaná za to, že som sa s ním zoznámila,“ odpovedala šibalská žena s úsmevom, ktorý Aramisovi a Athosovi pripomenul Máriu Michonovú.

Potom vstala a dala si zavolať svoj koč. Slečna Pauletová už bola preč a slečna Scudéryová práve odchádzala.

„Vikomt,“ obrátil sa Athos k Raoulovi, „choďte za pani vojvodkyňou de Chevreuse, poproste ju, aby vám preukázala tú česť a prijala vašu ruku, keď bude schádzať zo schodov, a až zíde dolu, poďakujte sa jej.“

Krásna Indiánka podišla ku Scarronovi, aby sa s ním rozlúčila.

„Už odchádzate?“ spýtal sa.

„Odchádzam medzi poslednými, ako vidíte. Ak budete mať nejaké správy o pánu Voiturovi, a najmä ak budú dobré, láskavo mi ich hneď zajtra pošlite.“

„Och, a teraz už môžem zomrieť,“ povedal Scarron.

„Ako to?“ spýtalo sa dievča so zamatovými očami.

Skupinky sa pomaly preriedili. Scarronovi sa zdalo, že niektorí hostia sa spolu tajne rozprávajú, že niektorým prišli listy a že večer mal nejaký záhadný cieľ, ktorý nemal nič spoločné s literatúrou, o ktorej sa predsa veľa hovorilo. Ale či to Scarrona zaujímalo? Teraz sa uňho mohlo frondovať do chuti: od rána už nebol kráľovniným nemocným.

Raoul naozaj odprevadil vojvodkyňu až ku koču, pobozkal jej ruku a ona nasadla. Potom v jednom z tých bláznivých rozmarov, ktoré ju robili takou zbožňovaniahodnou, ale i nebezpečnou, pobozkala odrazu mládenca na čelo so slovami:

„Vikomt, nech vám moje želanie a tento bozk prinesú šťastie!“

Potom ho odstrčila a prikázala kočišovi, aby ju odviezol do paláca de Luynes. Koč sa pohol, pani de Chevreuse zakývala mladíkovi posledný raz a Raoul sa celý zmätený vrátil hore.

Athos pochopil, čo sa stalo a usmial sa.

„Poďte, vikomt,“ povedal, „je čas odísť. Zajtra nastupujete do armády pána Princa, vyspite sa dobre posledný raz ako občan.“

„Budem teda vojakom?“ potešil sa mladík. „Och, pane, ďakujem vám z celého srdca!“

„Zbohom, gróf,“ rozlúčil sa páter d’Herblay, „vraciam sa do svojho kláštora.“

„Zbohom, páter,“ rozlúčil sa aj koadjútor, „zajtra mám kázeň a dnes večer musím ešte prečítať dvadsať textov.“

„Zbohom, páni,“ odvetil gróf, „ja budem spať dvadsaťštyri hodín v kuse, lebo padám od únavy.“

Traja muži sa na seba posledný raz pozreli a uklonili sa.

Scarron sa za nimi potajomky díval cez dvere salóna.

„Ani jeden z nich neurobí to, čo povedal,“ zašepkal si a na perách mu pohrával opičí úsmev, „ale nech idú, statoční šľachtici! Ktovie, či nepracujú na tom, aby som dostal nazad plat!… Oni môžu pohnúť rukami, a na tom veľmi záleží. Ja mám, bohužiaľ, len jazyk, ale pousilujem sa dokázať, že to tiež niečo znamená. Hej, Champenois, odbíja jedenásť! Zavezte ma k posteli… Tá slečna d’Aubigné je naozaj veľmi šarmantná!“

Nato úbohý mrzák zmizol v spálni, dvere sa za ním zavreli a v salóne obrátenom do ulice des Tournelles svetlá jedno po druhom pozhasínali.

XXIV. Saint-Denis

Začínalo svitať, keď Athos vstal a dal sa obliecť. Bol oveľa bledší než inokedy a z čŕt tváre sa dalo ľahko uhádnuť, že musel byť takmer celú noc hore. Tento muž, vždy rázny a odhodlaný, bol v to ráno akosi nezvyčajne váhavý a nerozhodný.

Staral sa o prípravy na Raoulov odchod a chcel získať čas. Najskôr sám vyleštil meč, ktorý vytiahol z voňavej kože, presvedčil sa, či je rukoväť dosť silná a čepeľ k nej dobre pripevnená.

K veciam určeným pre mladíka priložil malý mešec plný strieborniakov, zavolal sluhu Olivaina, ktorý s ním prišiel z Blois, prikázal mu zabaliť batožinu a sám dozeral, aby v nej bolo všetko potrebné pre mladíka, chystajúceho sa do vojny.

Keď napokon venoval týmto starostiam takmer celú hodinu, otvoril dvere do vikomtovej izby a potichu vošiel dnu.

Ostré slnko vnikalo do izby cez okno so širokými sklenými tabuľami, na ktorom Raoul zabudol spustiť záclony, keď sa neskoro vrátil domov. Dlhé čierne vlasy mu do polovice prikrývali pôvabné čelo, úplne vlhké od potu, ktorý sa mu perlil aj na lícach ako u unaveného decka.

Athos sa k nemu priblížil a plný nežnej melanchólie dlho hľadel na mladíka, ktorý sa usmieval zo sna. Jeho sny boli asi sladké a spánok ľahký, akoby cítil starostlivosť a lásku svojej mlčanlivej stráže. Athos sa dal pomaly uniesť čarom snenia v blízkosti tejto bohatej a čistej mladosti. Vynorila sa mu jeho vlastná mladosť, všetky tie slastné spomienky, ktoré sú skôr vôňou ako myšlienkou. Medzi minulosťou a prítomnosťou bola veľká priepasť. Ale predstavivosť má krídla; ako blesk preletí moria, kde by sme takmer boli stroskotali, preletí temnoty, v ktorých sa nám stratili ilúzie, preletí priepasť, ktorá pohltila naše šťastie. Pomyslel na to, že celú prvú časť jeho života podlomila žena, myslel s hrôzou aj na to, aký vplyv asi môže mať láska na túto jemnú a zároveň životaschopnú bytosť.

Spomínal si na všetko, čo vytrpel, predvídal všetko, čo asi vytrpí Raoul. Do srdca sa mu vkradol nežný a hlboký súcit a prenikol aj do vlhkého pohľadu upretého na mladíka.

V tej chvíli sa Raoul prebudil. Precitol svieži, odpočinutý a čistý, ako keď sa vtáča budí za svitania. Jeho oči sa stretli s Athosovými a určite pochopil všetko, čo sa dialo v srdci muža, ktorý čakal na jeho prebudenie. V jeho pohľade sa objavil výraz nekonečnej lásky.

„Boli ste tu, pane?“ spýtal sa úctivo.

„Áno, Raoul, bol som tu,“ odpovedal gróf.

„A nezobudili ste ma?“

„Chcel som vám dopriať ešte chvíľu dobrého spánku, priateľ môj. Iste ste sa včera poriadne unavili, veď sa to pretiahlo až do noci.“

„Och, pane, aký ste dobrý!“ povedal Raoul.

Athos sa usmial.

„Ako sa máte?“ spýtal sa ho.

„Celkom dobre, pane, som oddýchnutý a svieži.“

„Ešte stále rastiete,“ povedal Athos s otcovskou starostlivosťou, „a únava má vo vašom veku dvojnásobný účinok.“

„Och, pane, prosím vás úctivo o prepáčenie,“ povedal Raoul zahanbený toľkou starostlivosťou, „o chvíľu budem oblečený.“

Athos zavolal Olivaina a mladík bol skutočne o desať minút hotový. Bola to dochvíľnosť, ktorú Athos po odchode z vojenskej služby preniesol na mladíka.

„A teraz sa postarajte o moju batožinu,“ prikázal mladík sluhovi.

„Batožina už na vás čaká, Raoul,“ povedal Athos, „všetko som dal zabaliť pred vlastnými očami, nič vám nebude chýbať. Ak splnili moje rozkazy, akiste bude už aj so sluhovým vakom na koňoch.“

„Všetko sa stalo podľa vôle pána grófa,“ povedal Olivain, „a kone čakajú.“

„Kým ste sa vy, pane, ochotne starali o všetky drobnosti, ja som spal! Och, pane, skutočne ma zahŕňate dobrotou.“

„Tak ma, dúfam, aspoň trochu milujete?“ odpovedal Athos roznežneným hlasom.

„Och, pane,“ zvolal Raoul, ktorý sa div nezadusil, aby neprejavil vzrušenie záchvatom nežnosti, „och, Boh mi je svedkom, že vás mám rád a že si vás ctím.“

„Pozrime sa, či ste niečo nezabudli,“ povedal Athos a tváril sa, že okolo seba niečo hľadá, aby zakryl dojatie.

„Nič, pane,“ odpovedal Raoul.

Vtom k Athosovi váhavo pristúpil sluha a zašepkal:

„Vikomt nemá meč, pretože mi pán gróf prikázal, aby som meč, ktorý včera odložil, odniesol.“

„To je v poriadku,“ odvetil Athos, „to je moja starosť.“

Zdalo sa, že si Raul tento rozhovor nevšimol. Pobral sa dolu, ale každú chvíľu sa obzeral na grófa, či nenastala chvíľa na rozlúčku. Athosova tvár sa však ani trocha nezmenila.

Keď zišli dolu, Raoul uvidel tri kone.

„Och, pane,“ zvolal celý rozžiarený, „vy ma teda odprevadíte?“

„Áno, na kúsok,“ prikývol Athos.

Radosť zažiarila Raoulovi v očiach a ľahko vyskočil na koňa.

Athos zvoľna vysadol na svojho, prehodil so sluhom niekoľko slov, a ten namiesto toho, aby ho hneď nasledoval, odišiel do domu. Raoul, natešený z grófovej spoločnosti, si buď nič nevšimol, alebo sa tváril, že nič nevidí.

Obaja šľachtici sa vydali cez Pont-Neuf, potom kráčali po nábreží, alebo skôr po Pépinovom napájadle, ako sa to vtedy volalo, a klusali pozdĺž múru Grand-Châtelet. Keď sa k nim sluha opäť pripojil, prichádzali práve na cestu k Saint-Denis.

Šli mlčky. Raoul cítil, že chvíľa rozlúčenia sa blíži. Napokon, nežnosť v grófovom pohľade sa zdvojnásobila a tých pár slov, ktoré vyslovil, len znásobilo jeho lásku. Zavše vyslovil nejakú poznámku či radu a z jeho slov bolo cítiť samú starostlivosť.

Keď prešli cez bránu Saint-Denis a došli k Récollets, Athos pozrel na vikomtovho koňa.

„Dosť často som vám hovoril, Raoul, aby ste dávali pozor,“ povedal, „a nemali by ste na to zabudnúť, lebo u jazdca je to veľká chyba. Pozrite, váš kôň je unavený, pení sa mu z papule, zatiaľ čo môj vyzerá, akoby len teraz vyšiel zo stajne. Priveľmi mu priťahujete uzdu, zatvrdne mu papuľa, dávajte pozor, lebo potom ho nebudete môcť ovládať tak, ako by ste to potrebovali. Jazdca často spasí len okamžitá poslušnosť koňa. Uvedomte si, že o týždeň už nebudete jazdiť v jazdiarni, ale na bojisku.“

Potom však, aby odľahčil svoje napomenutie, rýchlo dodal:

„Pozrite, Raoul, aká krásna pláň na lov jarabíc!“

Mladík si vzal k srdcu Athosovo ponaučenie a obdivoval najmä neobyčajne jemný spôsob, akým sa mu dostávalo.

„Minule som si všimol ešte jednu vec,“ pokračoval Athos. „Keď strieľate z pištole, máte príliš vystretú ruku. Tým uberáte na presnosti zásahu. Vtedy ste z dvanástich rán trikrát minuli cieľ.“

„A vy ste zasiahli cieľ dvanásť ráz,“ odvetil Raoul s úsmevom.

„Lebo som zohol ruku v lakti. Rozumiete, čo vám chcem povedať, Raoul?“

„Áno, pane. Odvtedy som už strieľal podľa vašej rady, a darilo sa mi.“

„Pozrite,“ povedal Athos, „podobne pri šerme príliš dorážate na svojho protivníka. Je to chyba vášho veku, to viem, ale tým, že pohnete telom, vychyľujete meč trochu na bok. Keby ste mali do činenia s chladnokrvným mužom, dostal by vás pri prvom výpade, buď by sa uhol, alebo by vás priamo zasiahol.“

„Áno, pane, sám ste mi to už ukázali, ale nie každý je taký obratný a odvážny ako vy.“

„A pamätajte si ešte niečo,“ pokračoval Athos, „najmä v boji muža proti mužovi, ako sa to často nám jazdcom stáva: nikdy nestrieľajte ako prvý. Kto strieľa prvý, zriedkakedy zasiahne svojho protivníka, lebo strieľa s obavou, že ostane bezbranný pred ozbrojeným nepriateľom, ale potom, keď bude strieľať, pritiahnite svojho koňa, aby sa vzoprel, tento manéver mi zo tri razy zachránil život.“

„Využijem to, aj keby len z vďačnosti.“

„Raoul, ešte vám poviem jednu dôležitú vec. Keby ste boli pri útoku ranený a spadli by ste z koňa, ak vám ostanú ešte nejaké sily, odtiahnite sa z miesta, kadiaľ prechádza váš pluk, inakšie sa môže stať, že sa dostanete pod kopytá koní. Ak budete ranený, v každom prípade mi hneď napíšte, alebo požiadajte niekoho, aby mi napísal. My sa vyznáme v ranách,“ dodal Athos s úsmevom.

„Ďakujem, pane,“ odpovedal mladík celý dojatý.

„Ach, už sme v Saint-Denis,“ zamrmlal Athos.

V tej chvíli sa naozaj blížili k mestskej bráne, ktorú strážili dvaja vojaci. Jeden z nich povedal druhému:

„Zase nejaký mladý šľachtic, ktorý, ako sa zdá, vstupuje do armády.“

Athos sa obrátil: všetko, čo sa týkalo Raoula, hoci aj nepriamo, pozoroval so živým záujmom.

„Z čoho tak usudzujete?“ spýtal sa.

„Z jeho výzoru, pane,“ odpovedala stráž. „Napokon, má na to roky. Dnes je to už druhý.“

„Išiel tadeto ráno nejaký mladík ako ja?“ spýtal sa Raoul.

„Áno, namojdušu, vznešená tvár a krásna výzbroj, vyzeral ako syn z nejakého bohatého domu.“

„Bude mojím spoločníkom na ceste, pane,“ pokračoval Raoul a išiel ďalej, „ale nezabudnem na toho, ktorého strácam.“

„Nezdá sa mi, Raoul, že by ste ho dostihli, lebo sa chcem s vami ešte o všeličom porozprávať, bude to trvať možno dosť dlho a šľachtic bude ďaleko pred vami.“

„Ako si želáte, pane.“

Rozprávali sa a prechádzali sviatočnými ulicami plnými ľudí, až došli k starej bazilike, v ktorej sa slúžila prvá omša.

„Zosadnite, Raoul,“ vyzval ho Athos. „Olivain, dozrite na kone a dajte mi meč.“

Vzal meč, ktorý mu podal sluha a obaja šľachtici vošli do kostola.

Athos podal Raoulovi svätenú vodu. Mladík sa dotkol Athosovej ruky, poklonil sa a prežehnal. Athos povedal čosi kostolnému strážcovi, ten sa uklonil a vykročil smerom k hrobkám.

„Poďte, Raoul,“ povedal, „nasledujte tohto pána.“

Strážca otvoril mreže kráľovských hrobov a ostal na hornom schodíku, kým Athos a Raoul zišli dolu. Hlbiny záhrobného schodiska osvetľovala strieborná lampa, horiaca na poslednom schodíku, a presne pod touto lampou spočíval na dvoch dubových podstavcoch katafalk, zahalený do širokého fialového zamatu so zlatými ľaliami.

Mladík, so srdcom plným smútku a chrámovej vznešenosti, zišiel pomalým, slávnostným krokom dolu a zastal s obnaženou hlavou pred mŕtvou schránkou posledného kráľa. Ten odíde za svojimi predkami vtedy, keď príde k nemu jeho nástupca. Zostával tam hádam aj preto, aby ľudskej pýche, ktorá sa niekedy na tróne tak ľahko povyšuje, vravel:

„Čakám na teba, prach pozemský!“

Chvíľu bolo ticho, potom Athos zdvihol ruku, ukázal prstom na rakvu a povedal:

„Táto neistá schránka patrila slabému a malému mužovi, ktorého vláda však bola plná veľkých udalostí. To preto, že nad týmto kráľom bdel duch iného muža, tak ako táto lampa bdie nad rakvou a osvetľuje ju. Raoul, ten muž bol skutočným kráľom a tento len prízrakom, do ktorého vkladal svoju dušu. U nás je však monarchistický majestát veľmi mocný, a tak sa mu nedostalo tej cti, aby mohol odpočívať pri nohách toho, sláve ktorého obetoval celý svoj život. Lebo ten muž, Raoul, zapamätajte si to, že ak aj urobil kráľa malým, urobil kráľovstvo veľkým, i to, že v Louvri sú uzavreté dve veci: kráľ, ktorý je smrteľný, a kráľovstvo, ktoré je nesmrteľné. Tá vláda sa pominula, Raoul, a ten minister, ktorého sa vládca tak obával a tak ho nenávidel, zišiel do hrobu a stiahol za sebou aj kráľa. Nechce ho nechať žiť samého, akiste zo strachu, aby nezničil jeho dielo. A predsa každý hľadel na kardinálovu smrť ako na oslobodenie, a dokonca aj ja som zopár ráz prekážal úmyslom tohto veľkého muža, ktorý mal Francúzsko pevne v rukách. Podľa toho, či tie ruky zvieral, alebo ich otváral, dusil ho alebo mu ľubovoľne pridával trochu vzduchu. Ak mňa a mojich priateľov nerozdrvil v hroznej zúrivosti, bolo to akiste preto, aby som vám dnes mohol povedať: ,Raoul, naučte sa rozlišovať vždy kráľa od kráľovskej moci. Kráľ je len človek, kráľovská moc je vyššia moc.‘ Keby ste niekedy zapochybovali, komu máte slúžiť, opusťte všetko hmotné pre neviditeľnú zásadu, lebo zásada je všetkým. Raoul, zdá sa mi, že vidím vašu budúcnosť cez nejaký mrak. Ale verím, že bude lepšia než naša. U vás to však bude úplne naopak, my sme mali ministra bez kráľa, vy zase budete mať kráľa bez ministra. Budete môcť teda slúžiť kráľovi, milovať ho a vážiť si ho.“

„Budem si ctiť kráľovskú moc,“ povedal Raoul. „Dobre som vás pochopil?“

Athos sa usmial a povedal:

„Ste šľachetná povaha, tu máte meč.“

Raoul pokľakol na jedno koleno.

„Nosil ho môj otec, ozajstný šľachtic. Potom som ho nosil ja, neurobil som mu hanbu, keď som ho držal v ruke a puzdro mi viselo na boku. Ak ešte máte slabú ruku, Raoul, aby ste mohli narábať týmto mečom, tým lepšie, budete mať dosť času učiť sa tasiť ho, až to bude potrebné.“

„Pane,“ prijal Raoul meč od grófa, „vďačím vám za všetko, napokon, tento meč je najvzácnejším darom, aký ste mi kedy dali. Prisahám, že ho budem nosiť ako vďačný človek.“

Pritisol pery na rukoväť a úctivo ju pobozkal.

„Dobre,“ odvetil Athos, „vstaňte, vikomt, rozlúčime sa.“

Raoul vstal a hodil sa Athosovi do náručia.

„Zbohom,“ zašepkal gróf, cítiac, ako mu krváca srdce, „zbohom, a nezabudnite na mňa.“

„Och, nikdy, nikdy!“ zvolal mladík. „Prisahám, pane, že ak sa mi stane nejaké nešťastie, vaše meno vyslovím ako posledné, spomienka na vás bude mojou poslednou myšlienkou.“

Athos rýchlo vyšiel po schodoch, aby zakryl dojatie, dal zlatku strážcovi hrobiek, poklonil sa pred oltárom a dlhými krokmi došiel do chrámovej predsiene, pred ktorou ich čakal Olivain s dvoma koňmi.

„Olivain,“ povedal Athos a ukázal na Raoulov remeň, „pritiahnite trochu remienok na meči, visí príliš nízko. A teraz pôjdete s vikomtom, kým vás nedobehne Grimaud, potom ho opustíte. Počujete, Raoul? Grimaud je starý služobník, plný odvahy a opatrnosti, Grimaud pôjde všade s vami.“

„Áno, pane,“ odvetil Raoul.

„Tak do sediel, nech vás už vidím odchádzať.“

Raoul poslúchol.

„Zbohom, Raoul!“ povedal Athos, „zbohom, drahé dieťa.“

„Zbohom, pane,“ zvolal Raoul, „zbohom, môj milovaný ochranca!“

Gróf mu mávol rukou, lebo sa neodvážil prehovoriť, a Raoul odcválal s nepokrytou hlavou.

Athos zostal nehybne stáť a hľadel za odchádzajúcim Raoulom, kým sa nestratil za rohom.

Vtedy gróf hodil uzdu svojho koňa do rúk akémusi dedinčanovi, vyšiel pomaly po schodoch, vrátil sa do kostola, pokľakol v najtmavšom kúte a začal sa modliť.

XXV. Jeden zo štyridsiatich spôsobov pána de Beaufort, ako ujsť z väzenia

Čas plynul väzňovi rovnako ako tým, čo sa starali o jeho útek, lenže jemu sa zdalo, že plynie pomalšie. Kypiaca odvaha vojvodu de Beaufort, navyše spútaná päťročnou nečinnosťou, bola už príslovečná. Na rozdiel od ľudí, ktorí konali tým chladnokrvnejšie, čím viac sa blížila chvíľa uskutočnenia plánov, vojvoda akoby chcel posúriť čas a túžobne sa domáhal hodiny činu. Už v samotnom úteku, nehľadiac na veľmi nejasné a neurčité plány, ktoré snoval do budúcnosti, bol počiatok pomsty, a to mu napĺňalo srdce radosťou. Jeho útek bude predovšetkým pomstou pánu de Chavigny, ktorého nenávidel pre drobné prenasledovania, ešte horšou pomstou bude Mazarinovi, ktorého preklínal z mnohých dôvodov.

Okrem toho pán de Beaufort veľmi dobre poznal vnútrajšok Kráľovského paláca, vedel o stykoch kráľovnej s kardinálom a ohromne sa tešil na celý ten dramatický rozruch, čo nastane, keď z ministrovho kabinetu doľahne do izby Anny Rakúskej výkrik: „Pán de Beaufort ušiel!“ Hovoril si to sám pre seba a sladko sa usmieval pri pomyslení, že je už vonku, že dýcha vzduch rovín, lesov, že kolenami zviera silného koňa a kričí z plných pľúc: „Som na slobode!“

Keď sa však spamätal, zistil, že je ešte stále medzi štyrmi stenami, na desať krokov od neho nervózne puká prstami La Ramée a v predizbe sa smejú alebo popíjajú stráže.

Jediné, čo ho pri tomto smutnom konštatovaní posmeľovalo, bola zamračená Grimaudova tvár, tá tvár, ktorú najprv nenávidel a teraz sa stala jeho nádejou.

Grimaud bol stále rovnaký. Uchoval si úplnú dôveru svojho nadriadeného La Raméeho, ktorý mu dôveroval hádam väčšmi než sebe samému, lebo sám La Ramée cítil hlboko v srdci akúsi slabosť pre pána de Beaufort.

Preto bola pre dobrého La Raméeho večera s väzňom sviatkom. La Ramée mal jednu jedinú chybu – bol labužník, a vedel, že paštéty sú dobré a víno výborné. Nástupca otca Marteaua mu sľúbil bažantiu paštétu namiesto hydinovej a chambertínske víno namiesto mâçonského. Toto všetko a navyše prítomnosť princa, ktorý bol v podstate dobrák, ktorý vymýšľal smiešne kúsky proti pánu de Chavigny a vynikajúce žarty o Mazarinovi, to všetko robilo La Raméemu z blížiacich sa Turíc najväčší zo štyroch veľkých sviatkov roka.

La Ramée čakal teda na šiestu hodinu asi tak netrpezlivo ako vojvoda.

Od rána sa staral o každú maličkosť, a pretože nedôveroval nikomu, osobne navštívil nástupcu otca Marteaua. Ten prekonal sám seba: ukázal mu skutočné veľdielo ozdobené znakom pána de Beaufort. Paštéta bola prázdna, ale vedľa nej ležal bažant a dve jarabice, tak jemne prešpikované slaninkou, že vyzerali ako vankúšik na špendlíky. La Raméemu sa zbiehali sliny a vrátil sa do vojvodovej miestnosti mädliac si ruky.

Aby jeho šťastie bolo úplné, pán de Chavigny sa naňho úplne spoľahol a sám odišiel práve v to ráno na malú cestu. La Ramée sa stal zástupcom správcu zámku.

Dopoludnia si pán de Beaufort a La Ramée zahrali s loptičkou. Grimaud vojvodovi naznačil, aby si všetko všímal. Sám kráčal napred, ukazoval cestu, ktorou bude večer odchádzať. Ihrisko sa nachádzalo medzi múrmi malého zámockého nádvoria. Bolo to dosť pusté miesto, kam stavali stráže len vtedy, keď tam bol pán de Beaufort. Pri takých vysokých múroch bolo však aj toto opatrenie zbytočné. Cestou na nádvorie sa muselo odomknúť troje dverí. Každé mali iný kľúč.

Keď prišli na nádvorie, Grimaud si mimovoľne sadol vedľa jednej strieľne, nohy mu viseli z múru. Naznačil, že na tomto mieste sa má priviazať povrazový rebrík.

O celom tomto manévri, ktorý vojvoda de Beaufort pozorne sledoval, La Ramée, prirodzene, nemal ani tušenia.

Rozohrali partiu. Tentoraz mal pán de Beaufort šťastie, dalo by sa povedať, že odbíjal loptičky tam, kam chcel. La Ramée bol úplne porazený.

Štyria strážcovia pána de Beaufort, ktorí boli s nimi, zbierali loptičky. Keď sa partia skončila, pán de Beaufort, vysmievajúc sa La Raméeovej nešikovnosti, ponúkol strážcom dva louisdory, aby si šli vypiť s ostatnými kamarátmi na jeho zdravie.

Strážcovia požiadali o dovolenie La Raméeho, ten im dal voľno, ale až na večer. Do tých čias mal La Ramée vybaviť ešte veľa dôležitých maličkostí, preto chcel, aby väzňa nespúšťali ani na chvíľu z očí.

Keby si pán de Beaufort bol pripravoval všetko sám, pravdepodobne by to nebol urobil lepšie ako jeho strážca.

Konečne odbilo šesť hodín. Hoci mali zasadnúť za stôl až o siedmej, večera už bola pripravená. Na príborníku trónila obrovská paštéta s vojvodovými erbmi, podľa jej zlatistej farby sa dalo usudzovať, že je nádherne vypečená.

Každý bol netrpezlivý: strážcovia si chceli ísť vypiť, La Ramée už chcel sedieť za stolom a pán de Beaufort chcel ujsť. Iba Grimaud bol chladnokrvný. Akoby ho Athos vychovával len pre túto veľkú príležitosť.

Chvíľami sa vojvoda de Beaufort pri pohľade naňho v duchu pýtal, či to všetko nie je len sen, či mu táto mramorová tvár chce skutočne aj pomôcť a či sa preberie, až nadíde pravá chvíľa.

La Ramée dal strážcom voľno a odporúčal im, aby si vypili na princovo zdravie. Keď odišli, zamkol dvere, kľúče vopchal do vrecka a ukázal na stôl s takým výrazom, akoby chcel povedať: „Ako sa výsosti páči?“

Princ pozrel na Grimauda, Grimaud na hodinky: ešte nebolo ani štvrť na sedem a útek bol určený na siedmu hodinu, mali čakať ešte trištvrte hodiny.

Aby princ získal štvrť hodiny, tváril sa, akoby ho zaujímala rozčítaná kniha a prosil, aby mohol dočítať kapitolu. La Ramée podišiel bližšie a ponad plece pozrel, aká kniha má na princa taký vplyv, že mu nedovolí sadnúť za stôl, keď je všetko pripravené.

Boli to Caesarove zápisky, ktoré mu osobne pred troma dňami doniesol napriek zákazom pána de Chavigny. La Ramée si v duchu povedal, že sa už nedostane do rozporu s väzenskými predpismi. Za ten čas teda aspoň otváral fľaše a ovoniaval paštétu.

O pol siedmej vojvoda vstal a vážne povedal:

„Caesar bol rozhodne najväčším mužom staroveku.“

„Myslíte, výsosť?“ spýtal sa La Ramée.

„Áno.“

„Osobne mám radšej Hannibala,“ povedal La Ramée.

„A prečo, pán La Ramée?“ spýtal sa vojvoda.

„Lebo nenechal po sebe Zápisky,“ odpovedal La Ramée s drsným smiechom.

Vojvoda pochopil narážku, zasadol za stôl a naznačil La Raméemu, aby si sadol naproti nemu. Poddôstojník sa nedal dvakrát núkať.

Niet výraznejšej tváre, než tvár skutočného labužníka, ktorý sa ocitol za bohatým stolom. Keď bral La Ramée z Grimaudových rúk tanier polievky, na tvári sa mu objavil výraz dokonalej blaženosti.

Vojvoda sa naňho pozrel s úsmevom.

„Žráč jeden! La Ramée,“ zvolal, „keby mi niekto tvrdil, že vo Francúzsku je v tejto chvíli šťastnejší človek než vy, viete, že by som mu neuveril?“

„Namojdušu, že by ste mali pravdu, vaša milosť,“ povedal La Ramée. „Pokiaľ ide o mňa, priznávam, že nepoznám príjemnejší pohľad, než je bohato prestretý stôl, keď som hladný a,“ pokračoval La Ramée, „hostiteľom je sám vnuk Henricha Veľkého. Iste pochopíte, výsosť, že táto pocta znásobuje potešenie z jedla.“

Princ sa uklonil a nepatrný úsmev sa objavil aj na tvári Grimauda, ktorý stál za La Raméem.

„Drahý La Ramée,“ povedal vojvoda, „niet nad vaše poklony.“

„Nie, vaša milosť,“ odpovedal La Ramée, vykladajúc srdce na dlaň, „nie, vravím, čo si myslím, niet poklony v tom, čo vám hovorím.“

„Taký ste mi oddaný?“ spýtal sa princ.

„Nevedel by som sa uspokojiť,“ pokračoval La Ramée, „keby vaša výsosť odišla z Vincennes.“

„Čudný spôsob, akým mi vyjadrujete svoju záklonnosť.“ (Princ chcel povedať náklonnosť.)

„Ale, vaša milosť, čo by ste robili vonku?“ povedal La Ramée. „Nejaké bláznovstvá, kvôli ktorým ste sa poškriepili s kráľovským dvorom a tentoraz by vás už dali do Bastily, a nie do Vincennes. Pán de Chavigny nie je príjemný, súhlasím,“ pokračoval La Ramée ochutnávajúc madeirské, „ale pán du Tremblay je oveľa horší.“

„Naozaj?“ spýtal sa vojvoda a zabával sa tým, kam smeruje rozhovor, ale podchvíľou sa díval na pondusovky, ktorých ručička sa hýbala zúfalo pomaly.

„Čo iné ste čakali od brata kapucína, vychovávaného v kláštore kardinála de Richelieu? Ach, vaša výsosť, verte mi, je veľké šťastie, že kráľovná, ktorá vám vždy chcela dobre, aspoň tak som to počul, prišla na myšlienku poslať vás sem, kde sa dá prechádzať, hrať, dobre sa najesť a byť na čerstvom vzduchu.“

„Skutočne, La Ramée, keď vás takto počúvam, pripadám si vlastne ako veľký nevďačník, že som mal v úmysle odtiaľto ujsť.“

„Och, výsosť, to je vrchol nevďačnosti,“ odpovedal La Ramée, „ale vaša výsosť na to nikdy vážne nepomyslela.“

„A veru pomyslela,“ pokračoval vojvoda, „a musím sa vám priznať, je to hádam šialenstvo, nevravím, že nie, ale chvíľami nad tým rozmýšľam aj teraz.“

„Stále nad jedným z vašich štyridsiatich spôsobov, vaša milosť?“

„Veruže áno,“ odpovedal vojvoda.

„Výsosť,“ povedal La Ramée, „keď si už otvárame srdcia, povedzte mi aspoň jeden z tých spôsobov, ktoré vaša výsosť vymyslela.“

„Ochotne,“ povedal vojvoda. „Grimaud, podajte mi paštétu.“

„Počúvam,“ povedal La Ramée, rozvalil sa v kresle, zodvihol pohár a prižmúril oko, aby lepšie videl cez rubínovú tekutinu.

Vojvoda pozrel na pondusové hodiny. Ešte desať minút a odbijú sedem. Grimaud priniesol paštétu a položil ju pred princa. Ten vzal nôž so striebornou čepeľou, aby z nej skrojil čiapočku. La Ramée sa tak bál, aby sa tomuto krásnemu výtvoru niečo nestalo, že podal vojvodovi svoj nôž so železnou čepeľou.

„Ďakujem, La Ramée,“ vojvoda vzal nožík.

„Tak čo, vaša milosť,“ povedal poddôstojník, „čakám na ten slávny spôsob.“

„Mám vám povedať ten, na ktorý som sa kedysi najviac spoliehal,“ pokračoval vojvoda, „a ktorý som sa rozhodol použiť ako prvý?“

„Áno, ten,“ odvetil La Ramée.

„Nuž,“ povedal vojvoda, jednou rukou odkrojil vrch paštéty a druhou ho nadvihol, „predovšetkým som dúfal, že strážca bude statočný chlapec, ako ste vy, pán La Ramée.“

„Dobre,“ prikývol La Ramée, „toho máte, výsosť. A ďalej?“

„Vravel som si,“ pokračoval princ, „že keby som mal pri sebe takého statočného chlapca ako La Ramée, pokúsil by som sa mu prostredníctvom svojich priateľov, o ktorých by nevedel, že mám s nimi styky, odporúčať človeka, ktorý by mi bol oddaný, s ktorým by som si rozumel a za jeho pomoci pripravil svoj útek.“

„Ale, ale,“ povedal La Ramée, „to nie je zle vymyslené.“

„Však?“ pokračoval princ. „Napríklad sluhu niektorého slušného šľachtica, ktorý je Mazarinovým nepriateľom, a to je asi každý šľachtic.“

„Pst, vaša milosť,“ povedal La Ramée, „nevravme o politike.“

„Len čo by som mal toho muža pri sebe,“ pokračoval vojvoda, „a on by bol taký šikovný a dokázal si u môjho strážcu získať dôveru, aby sa naňho spoľahol, potom by som dostával správy zvonka.“

„Ach, áno, ale ako dostávať tie správy zvonka?“ spýtal sa La Ramée.

„Och, nič jednoduchšie,“ povedal vojvoda de Beaufort, „napríklad pri hre s loptičkou.“

„Pri hre s loptičkou?“ spýtal sa La Ramée, začínajúc venovať zvýšenú pozornosť tomu, čo vojvoda rozprával.

„Áno, pozrite, hodím loptu do priekopy, tam je muž, ktorý ju zodvihne. V lopte je vložený list a namiesto toho, aby mi poslal loptu, ktorú som zhodil z hradieb, hodí mi inú. V tej druhej lopte je takisto list. Takto sme si vymenili názory, a nikto nič nevedel.“

„Dočerta! Dočerta!“ zaklial La Ramée, škrabkajúc sa za uchom. „Dobre, že mi to vravíte, výsosť, dám si pozor na tých, čo zbierajú loptičky.“

Vojvoda sa usmial.

„To všetko je napokon len spôsob, ako sa dohovárať,“ pokračoval La Ramée.

„Už to je veľa, nazdávam sa.“

„Ale nie dosť.“

„Nuž teda napríklad odkážem svojim priateľom: ,V ten a ten deň, v tú a tú hodinu čakajte na druhej strane priekopy s dvoma koňmi.‘“

„A čo ďalej?“ spýtal sa La Ramée s istým nepokojom. „Tie kone by museli mať krídla, aby sa dostali cez priekopu a odniesli vás.“

„Ech, panebože,“ povedal ľahostajne princ, „nejde o to, aby kone mali krídla a preleteli ponad priekopu, ale aby som sa ja mal ako dostať dolu.“

„A to už ako?“

„Pomocou povrazového rebríka.“

„Áno, ale povrazový rebrík sa nedá poslať ako list v loptičke,“ povedal La Ramée a pokúšal sa usmiať.

„Nie, ale pošle sa v niečom inom.“

„V niečom inom, v niečom inom, ale v čom?“

„Napríklad v paštéte.“

„V paštéte?“ spýtal sa La Ramée.

„Áno. Pripusťme jedno,“ pokračoval vojvoda, „pripusťme, napríklad, že správca môjho domu Noirmont odkúpil obchod od otca Marteaua…“

„No a?“ zľahčoval La Ramée, ale už sa celý chvel.

„No a, La Ramée, ktorý je labužník, zazrie jeho paštéty, usúdi, že vyzerajú lepšie ako paštéty jeho predchodcov, a príde ma nahovoriť, aby som ich ochutnal. Súhlasím s podmienkou, že La Ramée ich ochutná so mnou. Aby to bolo príjemnejšie, La Ramée pošle strážcov preč a nechá pri sebe len Grimauda, ktorý nás má obsluhovať. A Grimaud je ten muž, ktorého mi poslal priateľ, služobník, s ktorým si rozumiem a ktorý je ochotný ma vo všetkom nasledovať. Útek je určený na siedmu hodinu. Pár minút pred siedmou…“

„Pár minút pred siedmou?…“ zopakoval La Ramée, ktorému sa začal na čele perliť pot.

„Pár minút pred siedmou,“ pokračoval vojvoda, sprevádzajúc slová činmi, „skrojím čiapočku paštéty. V paštéte nájdem dve dýky, povrazový rebrík a hrušku do úst. Jeden nôž opriem La Raméemu o prsia a poviem: ,Priateľ môj, veľmi ľutujem, ale ak sa pohneš, ak vykríkneš, si na mieste mŕtvy!‘“

Povedali sme, že vojvoda posledné slová sprevádzal činmi. Stál pri La Raméem a dýku mu opieral o hruď s takým dôrazom, že ten úbožiak nemohol ani na chvíľu zapochybovať o jeho rozhodnutí.

Za ten čas stále mlčanlivý Grimaud vybral z paštéty druhú dýku, povrazový rebrík a hrušku do úst.

La Ramée sledoval očami každý predmet s rastúcou hrôzou.

„Och, vaša milosť,“ zvolal, hľadiac na vojvodu s výrazom údivu, ktorý by bol v inakšej chvíli princa rozosmial, „nebudete mať hádam to srdce a nezabijete ma.“

„Nezabijem, ak sa nebudeš stavať na odpor a necháš ma ujsť.“

„Ak vás nechám ujsť, výsosť, som stratený.“

„Vynahradím ti, čo si zaplatil za miesto.“

„A skutočne ste pevne rozhodnutý ujsť zo zámku?“

„Akože inakšie, doparoma?“

„Nič už nezmení vaše rozhodnutie?“

„Dnes večer chcem byť slobodný.“

„A ak sa budem brániť, ak budem volať, kričať?“

„Dávam ti šľachtické slovo, že ťa zabijem.“

Vtom pondusovky odbili sedem.

„Sedem,“ povedal Grimaud, ktorý dovtedy ani nemukol.

„Sedem,“ povedal vojvoda, „vidíš, už meškám.“

La Ramée sa prudko pohol, akoby tým chcel uchlácholiť svoje svedomie.

Vojvoda zvraštil obočie a poddôstojník pocítil, ako mu dýka prešla cez šaty a chystá sa mu vniknúť do pŕs.

„Dobre, výsosť,“ povedal. „Už sa ani nepohnem.“

„Ponáhľajme sa,“ povedal vojvoda.

„Vaša milosť, poslednú láskavosť.“

„Akú? Vrav rýchlo.“

„Dobre ma poviažte, výsosť.“

„Prečo ťa máme poviazať?“

„Aby si nemysleli, že som vám k úteku dopomohol.“

„Ruky!“ zvolal Grimaud.

„Nie spredu, zozadu, zozadu!“

„Ale čím?“ spýtal sa vojvoda.

„Vaším opaskom,“ poradil mu La Ramée.

Vojvoda odopol opasok a podal ho Grimaudovi, ktorý zviazal ruky La Raméemu tak, že mohol byť spokojný.

„Nohy,“ povedal Grimaud.

La Ramée vystrel nohy, Grimaud vzal uterák, roztrhol ho na kusy a spútal mu ich tak isto.

„A teraz môj meč,“ povedal La Ramée, „priviažte mi rukoväť meča.“

Vojvoda odtrhol šnúrku zo svojich nohavíc a splnil želanie svojho strážcu.

„A teraz,“ povedal chudák La Ramée, „si prosím hrušku do úst, bez toho by som bol stratený, lebo by mi vyčítali, že som nekričal. Dajte mi ju rýchlo, výsosť, dajte!“

Grimaud sa ponáhľal splniť poddôstojníkovi želanie, ten však ukázal, že chce ešte niečo povedať.

„Vrav,“ povedal vojvoda.

„Vaša milosť, ak sa mi kvôli vám stane nejaké nešťastie, nezabudnite, že mám ženu a štyri deti.“

„Neboj sa. Vopchaj mu ju, Grimaud.“

La Ramée mal v tom okamihu zapchaté ústa a ležal na zemi, zo tri stoličky boli prevrhnuté a vyzeralo to, že sa tam zápasilo. Grimaud vybral z poddôstojníkových vreciek všetky kľúče, otvoril najskôr dvere na izbe, zavrel ich za sebou na dva západy a už obaja utekali po chodbe, vedúcej na malé nádvorie. Grimaud otvoril a zavrel za sebou troje dverí tak rýchlo, že to len dokazovalo jeho šikovnosť. Napokon došli na ihrisko. Bolo úplne pusté, nijaká stráž ani nikto iný nebol v oknách.

Vojvoda pribehol k hradbám a na druhej strane priekopy uvidel troch jazdcov s dvoma rezervnými koňmi. Vojvoda im zakýval, a oni mu odpovedali, teda prišli poňho.

Grimaud za ten čas priväzoval povraz. Nebol to povrazový rebrík, ale klbko hodvábnej šnúry s palicou, ktorá sa mala vložiť medzi nohy a povraz sa odvíjal váhou toho, kto sedel na palici.

„Choď,“ povedal vojvoda.

„Prvý, vaša milosť?“ spýtal sa Grimaud.

„Samozrejme,“ odpovedal vojvoda, „ak ma chytia, hrozí mi znovu len väzenie, ak dolapia teba, odvisneš.“

„Máte pravdu,“ prikývol Grimaud, vzápätí si sadol na palicu a začal nebezpečný zostup.

Vojvoda ho s mimovoľnou hrôzou sledoval pohľadom. Keď došiel do troch štvrtín, šnúra sa odrazu pretrhla a Grimaud spadol do priekopy.

Vojvoda vykríkol, ale Grimaud ani nezastenal a asi bol vážne zranený, lebo sa ani nepohol. Jeden z mužov, ktorí čakali za priekopou, sa pustil za ním, uviazal Grimauda popod plecia a tí dvaja, čo ostali hore, ho vytiahli k sebe.

„Spusťte sa, výsosť,“ povedal muž v priekope, „je to len pätnásť stôp a trávnik je mäkký.“

Vojvoda už konal. Pre neho to bolo oveľa ťažšie, lebo nemal palicu, musel sa spúšťať z výšky päťdesiatich stôp len na rukách. Bol však šikovný, silný a neobyčajne chladnokrvný. Za necelých päť minút bol na konci povrazu a odtiaľ na zem bolo už naozaj sotva pätnásť stôp. Pustil povraz, dopadol na rovné nohy a nič sa mu nestalo.

Vzápätí začal liezť po svahu priekopy, na ktorej stál Rochefort. Ďalších dvoch šľachticov nepoznal. Grimauda, ktorý bol v bezvedomí, priviazali na koňa.

„Páni,“ povedal princ, „poďakujem sa vám neskôr. Teraz nesmieme strácať ani sekundu, na kone, na kone… kto ma má rád, za mnou!“

Vyskočil na koňa a vyrazil tryskom, dýchajúc z plných pľúc a kričiac neopísateľnou radosťou:

„Na slobode!… Na slobode!… Na slobode!…“

XXVI. D’Artagnan prichádza ako na zavolanie

D’Artagnan si vybral v Blois peniaze, ktoré sa mu Mazarin rozhodol dať ako zálohu na budúcu službu.

Cesta z Blois do Paríža trvala obyčajnému jazdcovi štyri dni. D’Artagnan však prišiel k bráne Saint-Denis na tretí deň o štvrtej poobede a kedysi by to bol zvládol za dva dni. Athos, ktorý vyrazil o tri hodiny za ním, došiel o dvadsaťštyri hodín skôr.

Planchet si už odvykol od týchto šialených prechádzok a d’Artagnan mu vyčítal, že je chúlostivý.

„Ech, pane, štyridsať míľ za tri dni považujem za pekný úspech pre obchodníka s pralinkami,“ šomral Planchet.

„Planchet, stal si sa skutočne obchodníkom a vážne mieniš teraz, keď sme sa znovu stretli, živoriť vo svojom kráme?“ čudoval sa d’Artagnan.

„Ach, len vy sám ste naozaj stvorený pre činný život,“ odpovedal Planchet. „Len sa pozrite na Athosa, kto by povedal, že je to ten najneohrozenejší milovník dobrodružstva, akého sme poznali? Teraz si žije ako šľachtic, statkár, ako skutočný vidiecky veľmož. Pane, veru nič lepšie si človek neželá, než pokojný život.“

„Pokrytec,“ povedal d’Artagnan, „nevidíš, že čím bližšie si k Parížu, čaká na teba povraz a šibenica?“

A naozaj, v tejto chvíli došli obaja cestujúci až k mýtu. Planchet si uvedomil, že pôjdu ulicami, kde ho veľmi dobre poznajú, a stiahol si klobúk na oči. D’Artagnan si zas vykrútil fúzy, keď si spomenul na Porthosa, ktorý ich mal čkať na ulici Tiquetonne. Hútal o tom, ako ho prinúti zabudnúť na svoje panstvo Bracieux a na znamenitú kuchyňu v Pierrefonds.

Keď zahol za roh ulice Montmartre, v jednom okne hostinca U kozičky zazrel Porthosa oblečeného v nádhernom nebovomodrom priliehavom kabátci, vyšívanom striebrom. Zíval, div mu čeľusť nevyskočila, takže okoloidúci hľadeli s úctivým obdivom na krásneho a bohatého šľachtica, ktorého, ako sa zdalo, hrozne nudilo ešte aj vlastné bohatstvo a vznešenosť.

Sotva sa d’Artagnan a Planchet objavili za rohom, Porthos ich zbadal a zvolal:

„Ach, d’Artagnan, konečne ste tu!“

„Ech, dobrý deň, milý priateľ,“ odpovedal d’Artagnan.

Hlúčik zvedavcov sa zatiaľ rýchlo zbehol okolo koní, ktoré sluhovia z hostinca už držali za uzdu, a pozoroval oboch šľachticov. Keď d’Artagnan zvraštil obočie a Planchet urobil zo tri zlostné posunky, zvedavci pochopili a hlúčik, ktorý medzitým rástol tým viac, čím menej vedel, prečo sa zhŕkol, sa rozišiel.

Porthos zišiel až do dverí hostinca a povedal:

„Ach, drahý priateľ, mojim koňom sa tu zle darí.“

„Naozaj?“ povedal d’Artagnan. „Ľutujem tie ušľachtilé zvieratá.“

„Ani mne sa neviedlo dobre,“ povedal Porthos, „keby nebolo hostinskej,“ pokračoval, kníšuc sa na nohách s výrazom spokojnosti so sebou samým, „ktorá je dosť príjemná a rozumie žartom, bol by som si hľadal nocľah inde.“

Krásna Madeleine sa k nim medzitým priblížila, ale cúvla o krok a zbledla na smrť, keď počula Porthosa, lebo si myslela, že sa bude opakovať scéna so Švajčiarom. Na jej veľké počudovanie, d’Artagnan sa ani len nezamračil a namiesto toho, aby sa nahneval, povedal so smiechom:

„Áno, rozumiem, priateľ môj, vzduch v ulici Tiquetonne sa nevyrovná povetriu v Pierrefondskom údolí, ale nebojte sa, zaobstarám vám lepší.“

„Kedy?“

„Čo nevidieť, dúfam, namojdušu.“

„Ach, tým lepšie!“

Po tomto Porthosovom zvolaní zaznel odo dverí tichý povzdych. D’Artagnan práve zoskakoval z koňa a zazrel obrovské Mousquetonovo brucho. Ten tlmený nárek vychádzal z jeho presmutných úst.

„Ani vy, úbohý pán Mouston, sa necítite v tomto hnusnom hostinci vo svojej koži, však?“ spýtal sa d’Artagnan tým istým žartovným tónom, ktorý sa mohol chápať ako súcit i ako výsmech.

„Kuchyňa je preňho hnusná,“ odvetil Porthos.

„Nuž, prečo si jedlo nepripravujete sám ako v Chantilly?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Ach, pane, tu nemám rybníky pána Princa, kde by som mohol loviť krásne kapry, tu nemám lesy jeho výsosti, kde by som mohol chytať do ôk tie krásne jarabice. No a pokiaľ ide o pivnicu, prezrel som si ju dôkladne a skutočne je v nej máločo.“

„Pán Mouston,“ povedal d’Artagnan, „naozaj by som vás poľutoval, keby som nemal inú súrnu robotu.“

Odtiahol Porthosa nabok a pokračoval:

„Drahý du Vallon, ste dobre oblečený, a to je dobre, lebo vás beriem so sebou ku kardinálovi.“

„Hm, naozaj?“ spýtal sa Porthos a vyvalil naňho oči.

„Áno, priateľ môj.“

„Chcete ma predstaviť?“

„Desí vás to?“

„Nie, ale poburuje.“

„Och, nebojte sa, nebudete už mať do činenia s tamtým kardinálom a tento vás nezrazí na zem svojím majestátom.“

„To je jedno, d’Artagnan, rozumiete, ide o kráľovský dvor!“

„Ech, priateľ môj, niet kráľovského dvora!“

„A kráľovná?“

„Kráľovná? Nebojte sa, tú neuvidíme.“

„A vravíte, že ideme rovno do Kráľovského paláca?“

„Rovno. A aby sme sa nezdržovali, požičiam si od vás jedného koňa.“

„Nech sa páči: všetky štyri sú vám k službám.“

„Och, momentálne mi stačí jeden.“

„Nevezmete so sebou sluhov?“

„Áno, vezmite Mousquetona, nebude to na škodu. Planchet má svoje dôvody, aby sa neukazoval na kráľovskom dvore.“

„Prečo?“

„Má nejaké nezrovnalosti s jeho eminenciou.“

„Mouston,“ zavelil Porthos, „osedlajte Vulcaina a Bayarda.“

„A ja, pane, si mám vziať Rustauda?“

„Nie, vezmi si parádneho koňa, Phébusa alebo Superba, ideme na obradnú návštevu.“

„Ach, ide teda len o návštevu?“ povzdychol si Mousqueton.

„Ech, dočerta, Mouston, veru o nič iné. Lenže pre každý prípad si vložte pištole do puzdier na sedlách. Moje sú už nabité.“

Mousqueton si znovu povzdychol, čudoval sa obradným návštevám, na ktoré treba chodiť ozbrojený až po uši.

„Naozaj, d’Artagnan, máte pravdu,“ hľadel Porthos s potešením na odchádzajúceho sluhu. „Mouston bude stačiť, Mouston vyzerá veľmi pekne.“

D’Artagnan sa usmial.

„Vy sa nepreoblečiete?“ spýtal sa Porthos.

„Nie, zostanem tak, ako som.“

„Ste celý prepotený a zaprášený, máte zablatené čizmy.“

„Toto cestovné oblečenie len dosvedčí, ako som sa ponáhľal vypočuť si kardinálove rozkazy.“

V tej chvíli sa vrátil Mousqueton s troma osedlanými koňmi. D’Artagnan vyskočil do sedla, ako keby bol býval týždeň oddychoval.

„Hej,“ zavolal na Plancheta, „môj dlhý meč…“

„Ja mám svoj slávnostný meč,“ povedal Porthos a ukázal na malý parádny meč s pozlátenou čepeľou.

„Vezmite si rapier, priateľ môj,“ radil mu d’Artagnan.

„A prečo?“

„Pre každý prípad. Vezmite si ho, verte mi.“

„Môj rapier, Mouston,“ velil ďalej Porthos.

„Veď je to výzbroj do boja, pane,“ čudoval sa úbožiak, „hádam ideme bojovať? Tak mi to povedzte hneď, porobím potrebné opatrenia.“

„S nami, Mouston, ako viete, je vždy dobre urobiť opatrenia,“ poúčal ho d’Artagnan. „Buď máte krátku pamäť, alebo ste zabudli, že nemáme vo zvyku tráviť noci na plesoch a pri serenádach.“

„Hej, hej, to je pravda,“ odvetil Mousqueton, ozbrojujúc sa po uši, „ale ja som už na to zabudol.“

Vyrazili dosť svižne, takže do kardinálskeho paláca prišli okolo štvrť na osem. Po uliciach sa motalo veľa ľudí, lebo boli Turíce, a dav hľadel s údivom na dvoch jazdcov, z ktorých jeden bol taký zaprášený, akoby sa vracal z boja.

Aj Mousqueton pútal pozornosť zvedavcov, a pretože román Don Quijote bol vtedy v móde, niektorí vraveli, že je to Sancho, ktorý stratil jedného pána a našiel si dvoch.

Keď vošli do predsiene, d’Artagnan sa cítil na známej pôde. Stráž držali mušketieri z jeho stotiny. Dal zavolať dverníka a ukázal kardinálov list, ktorý mu prikazoval vrátiť sa čo najrýchlejšie. Dverník sa uklonil a vošiel k jeho eminencii.

D’Artagnan sa obrátil k Porthosovi. Zdalo sa mu, že jeho spoločník sa mierne chveje. Usmial sa, naklonil sa mu k uchu a povedal:

„Len odvahu, statočný priateľ! Nebuďte zakríknutý. Verte mi: orol zavrel oči, máme teraz do činenia len s obyčajným supom. Stojte vzpriamený ako na bašte Saint-Gervais a neklaňajte sa tomu Talianovi príliš hlboko, mal by o vás slabú mienku.“

„Dobre, dobre,“ hundral Porthos.

Objavil sa dverník.

„Vstúpte, páni,“ povedal, „jeho eminencia na vás čaká.“

Mazarin sedel vo svojej pracovni, preškrtával mená zo zoznamu platov a dôchodkov. Videl, ako vošli d’Artagnan a Porthos, a akokoľvek mu pohľad zažiaril radosťou, keď ich dverník ohlasoval, nevyzeral vzrušený.

„Ach, to ste vy, pán poručík?“ spýtal sa. „Poponáhľali ste sa, a to je dobre. Vitajte teda.“

„Ďakujem, monsignor. Som k službám vašej eminencii podobne ako pán du Vallon, ktorý skrýva svoje šľachtictvo pod menom Porthos.“

Porthos sa pred kardinálom uklonil.

Mazarin mal dobrých vojakov rád asi tak ako neskoršie Fridrich Pruský. Začal obdivovať silné ruky, široké plecia a pevný Porthosov pohľad. Zdalo sa mu, že má pred sebou stelesnenú podobu spásy svojho ministerstva a svojho kráľovstva. To mu pripomenulo, že bývalá spoločnosť mušketierov sa skladala zo štyroch osôb.

„A zvyšní dvaja priatelia?“ spýtal sa Mazarin.

Porthos otvoril ústa v domnienke, že sa mu naskytla príležitosť povedať pár slov. D’Artagnan však na neho žmurkol.

„Ostatní priatelia majú ešte prácu, prídu za nami neskôr.“

Mazarin slabo zakašlal.

„A tento pán je voľnejší ako oni a rád znovu vstúpi do služby?“ vyzvedal Mazarin.

„Áno, monsignor, a to z čistej oddanosti, lebo pán de Bracieux je bohatý človek.“

„Bohatý?“ začudoval sa Mazarin, u ktorého už toto samotné slovo malo výsadu, že v ňom vždy vyvolalo veľkú úctu.

„Päťdesiattisíc libier renty,“ odvetil Porthos.

To boli prvé slová, ktoré povedal.

„Z čistej oddanosti,“ pokračoval Mazarin s jemným úsmevom, „teda z čistej oddanosti?“

„Monsignor azda príliš neverí tomuto slovu?“ spýtal sa d’Artagnan.

„A vy, pán Gaskonec?“ pousmial sa Mazarin.

„Ja verím v oddanosť ako napríklad na krstné meno,“ povedal d’Artagnan, „po ktorom však musí nasledovať meno nejakého statku. Človek je viac-menej oddaný, ale na konci každej oddanosti musí vždy niečo byť.“

„A čo by si napríklad váš priateľ želal na konci svojej oddanosti?“

„Nuž, monsignor, môj priateľ má tri nádherné statky: Vallon v Corbeil, Bracieux v Soissonnais a Pierrefonds vo Valois. Ale bol by rád, aby jeden z jeho statkov bol povýšený na barónstvo.“

„Len to?“ Mazarinovi zažiarili oči od radosti, že za Porthosovu oddanosť bude môcť zaplatiť a nebude musieť ani otvoriť peňaženku. „Len to? To sa dá zariadiť.“

„Budem barónom!“ zvolal Porthos a urobil krok dopredu.

„Vravel som vám to,“ povedal d’Artagnan a pridržal ho, „a monsignor vám to opakuje.“

„A čo si želáte vy, d’Artagnan?“

„Monsignor,“ odvetil d’Artagnan, „v septembri to bude dvadsať rokov, čo ma pán kardinál de Richelieu urobil poručíkom.“

„Áno, a chceli by ste, aby vás Mazarin urobil kapitánom.“

D’Artagnan sa uklonil.

„Nuž dobre, nie je to nemožné! Uvidíme, páni, uvidíme. Teraz, pán du Vallon,“ povedal Mazarin, „akú službu by ste si vybrali? V meste? Alebo v poli?“

Porthos otvoril ústa, aby odpovedal.

„Monsignor,“ odpovedal d’Artagnan, „pán du Vallon je ako ja, má rád neobyčajnú službu, to znamená podujatia, ktoré sa všeobecne považujú za šialené a neuskutočniteľné.“

Táto gaskoniáda sa Mazarinovi celkom pozdávala a začal premýšľať.

„Priznám sa, že som vás dal zavolať, aby som vám dal pokojné miesto. Mám určité obavy. Čože to je?“ prerušil reč Mazarin.

V predsieni bolo naozaj počuť veľký huk a vzápätí sa dvere na kardinálovej pracovni otvorili. Akýsi zaprášený muž sa vrútil do miestnosti a kričal:

„Pán kardinál? Kde je pán kardinál?“

Mazarin myslel, že ho chcú zavraždiť, a tak cúvol aj s kreslom. D’Artagnan a Porthos vyskočili a postavili sa medzi chlapa a kardinála.

„Ech, pane, čo sa deje, keď ste sem vbehli ako do tržnice?“

„Monsignor,“ jachtal dôstojník, ktorému patrila táto Mazarinova výčitka, „rád by som sa s vami zhováral hneď a medzi štyrmi očami. Som de Poins, dôstojník stráže vo vincenneskej pevnosti.“

Dôstojník bol taký bledý a rozrušený, že Mazarin, presvedčený o zlej novine, ktorú prináša, kývol na d’Artagnana a Porthosa, aby poslovi uvoľnili miesto.

D’Artagnan a Porthos sa stiahli do kúta pracovne.

„Vravte, pane, vravte rýchlo,“ naliehal Mazarin. „Čo sa robí?“

„Monsignor,“ oznamoval posol, „pán de Beaufort ušiel z Vincenneského zámku.“

Mazarin vykríkol a bol bledší než muž, čo mu správu doniesol. Zvalil sa do kresla ako mŕtvy.

„Ušiel!“ stonal. „Pán de Beaufort ušiel?“

„Monsignor, videl som z terasy, ako utekal.“

„A nevystrelili ste naňho?“

„Bol mimo dostrelu.“

„A čo robil pán de Chavigny?“

„Ten tam nie je.“

„A La Ramée?“

„Našli ho zviazaného vo väzňovej miestnosti. V ústach mal hrušku a pri ňom ležala dýka.“

„A ten muž, ktorého si vzal na pomoc?“

„Bol to vojvodov spojenec a ušiel s ním.“

Mazarin znovu zastonal.

„Monsignor,“ ohlásil sa d’Artagnan a urobil krok ku kardinálovi.

„Čo je?“ spýtal sa Mazarin.

„Zdá sa mi, že vaša eminencia stráca drahocenný čas.“

„Ako to?“

„Keby vaša eminencia rozkázala prenasledovať väzňa, dal by sa hádam ešte dochytiť. Francúzsko je veľké a na hranice je najmenej šesťdesiat míľ.“

„A kto by sa za ním vydal?“ zvolal Mazarin.

„Ja, hrom do toho!“

„A vy by ste ho zatkli?“

„Prečo nie?“

„Vy by ste zatkli vojvodu de Beaufort ozbrojeného a vo voľnej prírode?“

„Ak mi monsignor rozkáže zatknúť diabla, chytím ho za rohy a dovediem sem.“

„Aj ja,“ pridal sa Porthos.

„Aj vy?“ spýtal sa Mazarin a díval sa na dvoch mužov s údivom. „Ale vojvoda sa nevzdá len tak ľahko, bude to zúfalý boj.“

„Pravdaže to bude boj!“ vzbĺkol d’Artagnanovi v očiach plameň. „Už dávno sme sa nebili, však, Porthos?“

„Veru, boj!“ zvolal Porthos.

„A myslíte, že ho dohoníte?“

„Áno, ak budeme mať lepšie kone než on.“

„Tak si so sebou vezmite gardistov, čo sú tu, a bežte.“

„Je to váš rozkaz, monsignor?“

„Podpíšem ho,“ povedal Mazarin, vzal papier a napísal niekoľko riadkov.

„Pripíšte, monsignor, že môžeme zobrať všetky kone, ktoré sa nám dostanú do cesty.“

„Áno, áno, je to služba kráľovi! Vezmite a bežte!“

„Dobre, monsignor.“

„Pán du Vallon,“ pokračoval Mazarin, „váš barónsky titul je na chrbte vojvodu de Beaufort, len ho treba dolapiť. Vám, môj drahý d’Artagnan, nesľubujem nič, ale ak ho privediete živého alebo mŕtveho, môžete si pýtať, čo budete chcieť.“

„Do sediel, Porthos!“ zavelil d’Artagnan.

Zbehli po hlavnom schodisku, vzali so sebou všetkých gardistov, čo postretali, a kričali: „Do sediel! Do sediel!“

Zobrali asi desať chlapov. D’Artagnan a Porthos sa vyšvihli na kone, jeden na Vulcaina, druhý na Bayarda. Mousqueton vysadol na Phébusa.

„Za mnou!“ zavelil d’Artagnan.

„Na kone!“ pridal sa Porthos.

Vrazili ostrohy do bokov ušľachtilých klusákov a ako víchrica sa pustili po ulici Saint-Honoré.

„Nuž, pán barón, sľúbil som vám prácu a vidíte, že dodržiavam slovo.“

„Áno, pán kapitán,“ priznával Porthos.

Obrátil sa. Mousqueton, upotený väčšmi ako jeho kôň, sa držal v patričnej vzdialenosti. Za ním cválali desiati gardisti.

Vyplašení mešťania vychádzali na priedomia a vydesené psiská sa hnali za jazdcami a štekali.

Na rohu cintorína Saint-Jean prevrhol d’Artagnan nejakého muža, ale bola to príliš malá udalosť a nemohla zastaviť ľudí, čo sa tak veľmi ponáhľali. Cválajúca skupina pokračovala v ceste, ako keby kone mali krídla.

Ale na svete niet veru malých udalostí, lebo uvidíme, že táto príhoda takmer zatratila monarchiu!

XXVII. Hradská

Cválali takto celým predmestím Saint-Antoine a Vincenneskou cestou. Zanedlho boli von z mesta, o chvíľu v lese, zakrátko videli pred sebou dedinu.

Kone akoby pri každom kroku ožívali, nozdry im začali červenieť. D’Artagnan uháňal asi dve stopy pred Porthosom, Mousqueton sa držal o dve dĺžky za nimi a gardisti klusali vzadu v rôznych odstupoch.

Keď došli na vŕšok, d’Artagnan zbadal skupinku ľudí na druhej strane priekopy, naproti tej časti pevnosti, ktorá je obrátená k Saint-Maur. Usúdil, že väzeň ušiel asi tadiaľ a že tam dostane nejaké informácie.

Všetci pri pevnosti boli veľmi zaneprázdnení. Skúmali povraz, ktorý visel zo strieľne, odtrhnutý na dvadsať stôp od zeme. Očami premeriavali výšku a vymieňali si dohady. Po ochranných valoch chodili sem a tam hliadky a tvárili sa vyjavene.

Strážny oddiel, ktorému velil akýsi seržant, odháňal ľudí z miesta, kde vojvoda vysadol na koňa.

D’Artagnan zamieril rovno k seržantovi.

„Pán poručík,“ povedal seržant, „tu sa nesmie nikto zastaviť.“

„Tento rozkaz pre mňa neplatí,“ odvetil d’Artagnan. „Prenasleduje niekto utečencov?“

„Áno, pán poručík, nanešťastie má vojvoda dobré kone.“

„A koľko ich je?“

„Štyria zdraví a piateho odvliekli so sebou raneného.“

„Štyria!“ povedal d’Artagnan a pozrel na Porthosa. „Počuješ, barón? Sú len štyria.“

Veselý úsmev ožiaril Porthosovu tvár.

„A aký náskok majú?“

„Dve a štvrť hodiny, pán poručík.“

„Dve a štvrť hodiny, to ešte nič neznamená. Máme dobré kone, však Porthos?“

Porthos len povzdychol, pomyslel na to, čo čaká jeho úbohé kone.

„Výborne,“ potešil sa d’Artagnan, „a teraz, ktorým smerom utekali?“

„To vám, pán poručík, nesmiem povedať.“

D’Artagnan vytiahol z vrecka akýsi papier.

„Kráľovský rozkaz!“

„To povedzte správcovi.“

„A kde je správca?“

„Na vidieku.“

Do d’Artagnana vstúpil hnev, čelo sa mu zvraštilo a sluchy očerveneli.

„Ej, naničhodník. Myslím, že sa zo mňa vysmievaš! Počkaj!“

Roztvoril papier, jednou rukou ho podával seržantovi a druhou rukou vytiahol z vrecka na sedle pištoľ a namieril.

„Kráľovský rozkaz, vravím ti. Čítaj a odpovedz, lebo ti vpálim guľku do hlavy! Kade utekali?“

Seržant videl, že d’Artagnan hovorí vážne.

„Po ceste do Vendôme,“ odvetil.

„A ktorou bránou vyšli?“

„Bránou Saint-Maur.“

„Ak ma klameš, naničhodník, zajtra odvisneš!“ hrozil d’Artagnan.

„Ak ich dostihnete, určite sa nevrátite, aby ste ma dali obesiť,“ zahundral seržant.

D’Artagnan pokrčil plecami, kývol na svoj sprievod a pobodol koňa.

„Tadiaľto, páni, tadiaľto!“ zvolal a zamieril k spomínanej bráne v parku.

Lenže teraz, keď vojvoda už ušiel, vrátnik usúdil, že bude najlepšie bránu zamknúť na dva západy. Museli ho prinútiť, aby im ju otvoril, a tým stratili ďalších desať minút.

Keď mala skupina aj poslednú prekážku za sebou, cválala ďalej tou istou rýchlosťou ako predtým. Všetky kone však necválali s rovnakým zápalom. Niektoré z nich ten zúfalý galop nevydržali, za hodinu sa tri zastavili, jeden odpadol.

„Stačí, ak ich dohoníme len my dvaja,“ poznamenal pokojne d’Artagnan, „sú iba štyria.“

„Máte pravdu,“ odvetil Porthos.

A znovu vrazil ostrohy koňovi do boku.

O dve hodiny mali za sebou dvanásť míľ bez zastavenia. Koňom sa začali triasť nohy, pena z ich pyskov fŕkala jazdcom po kabátcoch, cez nohavice im presakoval pot.

„Na chvíľu sa zastavme, aby si tie biedne zvieratá oddýchli,“ navrhol Porthos.

„Nech zhynú, len nech dorazíme!“ d’Artagnan bol neúprosný. „Vidím čerstvé stopy, nebude to ani štvrťhodina, čo tadiaľto prešli.“

Skutočne, cesta bola rozrytá konskými kopytami. V posledných lúčoch dňa bolo vidieť stopy. Cválali ďalej. Po dvoch míľach sa však Mousquetonov kôň zrútil.

„Veru,“ zažialil Porthos, „už je po Phébusovi!“

„Kardinál vám zaň zaplatí tisíc pistolí.“

„Och, na tom nezáleží.“

„Napred a cvalom!“

„Áno, ak budeme môcť.“

A naozaj, aj d’Artagnanov kôň odmietol cválať ďalej. Už takmer nedýchal a posledné bodnutie ostrohou ho nevzpružilo, klesol.

„Ach, dočerta!“ zvolal Porthos. „Vulcain je vysilený!“

„Tisíc hrmených!“ zahrešil d’Artagnan a trhal si vlasy. „Predsa sa musíme zastaviť! Dajte mi svojho koňa, Porthos. Čo to ale dočerta robíte?“

„Bohuprisahám, padám,“ odvetil Porthos, „či skôr Bayard padá podo mnou.“

D’Artagnan ho chcel znovu postaviť na nohy, kým sa Porthos vymotával zo strmeňov. Videl však, že koňovi z nozdier tečie krv.

„Do tretice!“ povedal. „A hotovo!“

Vtom sa ozvalo erdžanie koní.

„Pssst!“ zbystril sluch d’Artagnan.

„Čo je?“

„Počujem kone.“

„Bude to kôň niektorého nášho druha, ktorý nás doháňa.“

„Nie,“ protirečil d’Artagnan, „to je vpredu.“

„Tak potom je to niečo iné,“ odvetil Porthos a napol aj on obe uši na tú stranu, kam ukazoval d’Artagnan.

„Pane,“ zvolal Mousqueton, ktorý nechal koňa na hradskej a dobehol svojho pána pešo, „pane, Phébus nevydržal a…“

„Ticho!“ zahriakol ho Porthos.

A naozaj, v tej chvíli k nim nočný vánok dovial po druhý raz erdžanie koňa.

„Je to pred nami na päťsto krokov,“ skonštatoval d’Artagnan.

„Máte pravdu, pane,“ potvrdil Mousqueton, „na päťsto krokov od nás je lovecký domec.“

„Mousqueton, pištole,“ zavelil d’Artagnan.

„Držím ich v ruke, pane.“

„Porthos, vyberte svoje z tašky na sedle.“

„Už ich mám.“

„Dobre!“ d’Artagnan vytiahol svoje pištole, „teraz už rozumiete, Porthos?“

„Nie celkom.“

„Stíhame v mene kráľa.“

„No a?“

„V mene kráľa sa aj zmocníme tých koní.“

„Správne,“ súhlasil Porthos.

„Tak už ani slovo a do roboty!“

Všetci traja sa pustili nocou, mlčky ako prízraky. Na ohybe cesty zazreli medzi stromami trblietavé svetlo.

„Tu je domec,“ zašepkal d’Artagnan. „Nechajte všetko na mňa a robte, čo budem robiť ja.“

Plížili sa od stromu k stromu a nepozorovane sa priblížili na dvadsať krokov od domca. Vo svetle lampy zavesenej pod kôlňou uvideli štyri krásne kone. Ošetroval ich jeden sluha. Vedľa ležali sedlá a uzdy. D’Artagnan sa k nim rýchlo priblížil a kývol na svojich dvoch druhov, aby sa držali pár krokov vzadu.

„Kúpim tieto kone,“ povedal sluhovi.

Udivený sluha sa obrátil, ale neodpovedal.

„Nepočul si, darebák?“ pokračoval d’Artagnan a položil ruku na toho, ktorý stál najbližšie. Obaja jeho druhovia urobili to isté.

„Ale, páni,“ zvolal sluha, „kone prešli šesť míľ, pred necelou polhodinou som ich odstrojil.“

„Pol hodiny oddychu stačí,“ povedal d’Artagnan, „skôr chytia dych.“

Sluha začal volať o pomoc. Práve keď d’Artagnan a jeho druhovia pripínali sedlá, vyšiel na dvor správca a chcel vyhlásiť poplach.

„Milý priateľ, jedno slovo a vpálim vám guľku do hlavy,“ hrozil mu d’Artagnan a ukázal mu hlaveň pištole, ktorú vzápätí vopchal pod pazuchu, aby mohol pokračovať v práci.

„Ale pane,“ namietal správca, „viete, že tieto kone patria pánu de Montbazon?“

„O to lepšie,“ odpovedal d’Artagnan, „budú to dobré zvieratá.“

„Pane,“ zvolal správca, ustupujúc dozadu a pokúšajúc sa dôjsť k dverám, „upozorňujem vás, že zavolám svojich ľudí.“

„A ja svojich,“ odvetil d’Artagnan, „som poručíkom kráľovských mušketierov a mám desať gardistov, ktorí idú za mnou. Počujete? Už prichádzajú.“

Nebolo počuť nič, ale správca sa zľakol.

„Čo ešte potrebujete, Porthos?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Som hotový.“

„A vy, Mouston?“

„Aj ja.“

„Tak do sediel a vpred.“

Všetci traja sa vyšvihli na kone.

„Pomoc,“ zakričal správca. „Pomoc, sluhovia, karabíny so sebou!“

„Vpred!“ zavelil d’Artagnan. „O chvíľu sa tu bude strieľať.“

A všetci traja vyrazili ako vietor.

„Pomoc!“ reval správca, kým sluha bežal k susednému stavaniu.

„Dávajte pozor a nepozabíjajte si kone!“ zakričal d’Artagnan a dal sa do smiechu.

„Páľte!“ zavelil správca.

Svetlo podobné záblesku ožiarilo cestu a zároveň s výstrelom začuli traja jazdci svišťanie guliek, ktoré mizli v tme.

„Strieľajú ako statoční sluhovia,“ povedal Porthos. „Za čias kardinála de Richelieu sa strieľalo lepšie. Pamätáte sa na cestu do Crèvecoeuru, Mousqueton?“

„Ach, pane, pravé stehno ma z toho ešte teraz bolí.“

„D’Artagnan, ste presvedčený, že sme na stope?“ spýtal sa Porthos.

„Tisíc hrmených, čo ste nepočuli?“

„Čo?“

„Že tieto kone patria pánu de Montbazon.“

„No a čo?“

„Pán de Montbazon je manželom pani de Montbazon.“

„A čo ďalej?“

„A pani de Montbazon je milenkou pána de Beaufort.“

„Ach, rozumiem,“ konečne pochopil Porthos. „Zariadila výmenu koní.“

„Jasné.“

„My teda stíhame vojvodu na koňoch, ktoré pred chvíľou odstavil.“

„Drahý môj Porthos, ste skutočne nesmierne dôvtipný,“ povedal d’Artagnan položartom, polovážne, ako to už mal vo zvyku.

„Pch, aký som, taký som!“ odvetil Porthos.

Cválali takto hodinu, kone boli biele od peny a krv im tiekla zo slabín.

„Hej, čo som to tam zazrel?“ zvolal d’Artagnan.

„Ste naozaj šťastný človek, keď v tejto tme niečo vidíte,“ poznamenal Porthos.

„Iskry.“

„Aj ja som ich zazrel,“ potvrdil Mousqueton.

„Ajha, že by sme ich už dobehli?“

„Veru, veru. Aha, mŕtvy kôň,“ stiahol d’Artagnan svojho koňa nabok. „Zdá sa, že aj im už dochádza dych.“

„Zdá sa, že počujem dupot skupiny jazdcov,“ dychčal Porthos sklonený nad šijou svojho koňa.

„To nie je možné.“

„Je ich asi veľa.“

„Ďalší kôň!“ povedal Porthos.

„Mŕtvy?“

„Dokonáva.“

„Osedlaný či bez sedla?“

„Osedlaný.“

„To sú oni.“

„Odvahu, máme ich.“

„Je ich veľa,“ zahundral aj Mousqueton, „nemáme teda my ich, ale oni nás.“

„Kdeže,“ odvetil d’Artagnan, „myslia si, že sme silnejší, lebo ich prenasledujeme. Dostanú strach a rozpŕchnu sa.“

„Máte pravdu,“ povedal Porthos.

„Ach, vidíte?“ skríkol d’Artagnan.

„Áno, zase iskry, teraz som ich videl aj ja,“ povedal Porthos.

„Vpred! Vpred!“ zvolal d’Artagnan prenikavým hlasom. „Ešte päť minút a budeme sa smiať.“

Znovu sa pustili do cvalu. Kone, zúrivé od bolesti a srdu, leteli po tmavej cete. A na obzore sa začínali objavovať početné temné fľaky.

XXVIII. Stretnutie

Uháňali takto ešte desať minút. Odrazu sa od tmavého pozadia oddelili dva čierne body, približovali sa, rástli a čím viac rástli, tým viac nadobúdali tvary dvoch jazdcov.

„Ohohó, idú proti nám,“ spozornel d’Artagnan.

„Tým horšie pre nich,“ usúdil Porthos.

„Kto tam?“ ozval sa akýsi drsný hlas.

Traja cválajúci jazdci sa nezastavili ani neodpovedali. Bolo počuť len štrnganie mečov, ktoré vyleteli z pošiev a šťukanie kohútikov pištolí, ktoré natiahli dva čierne prízraky.

„Uzdu do zubov!“ zvolal d’Artagnan.

Porthos pochopil a vzápätí vytiahli obaja ľavou rukou pištole z vreciek na sedlách a tiež natiahli kohútiky.

„Kto tam?“ ozval sa hlas druhý raz. „Ani krok ďalej, lebo ste na mieste mŕtvi!“

„Pch,“ prskal Porthos, dusiac sa od prachu a hryzúc uzdu ako kôň zubadlo, „pch, videli sme už iných!“

Vtom im oba tiene prehradili cestu a vo svite hviezd bolo vidieť, ako sa ligocú hlavne sklonených pištolí.

„Ustúpte!“ zvolal d’Artagnan. „Inak budete na mieste mŕtvi!“

Na túto hrozbu odpovedali dva výstrely, ale obaja útočníci cválali takou rýchlosťou, že vzápätí boli zoči-voči svojim protivníkom. Zaznel tretí výstrel, to vystrelil d’Artagnan celkom zblízka a jeho nepriateľ padol. Porthos vrazil do svojho protivníka tak prudko, že ho zhodil na desať krokov od koňa.

„Doraz ho, Mousqueton, doraz ho!“ kričal Porthos a pustil sa dopredu za svojím priateľom, ktorý pokračoval v prenasledovaní.

„Tak čo?“ spýtal sa Porthos.

„Rozčesol som mu hlavu,“ odvetil d’Artagnan, „a vy ako?“

„Ja som ho len zhodil z koňa, ale počujete…“

Ozval sa výstrel z karabíny: Mousqueton splnil rozkaz svojho pána.

„Vpred, vpred!“ zavelil d’Artagnan. „Ide to celkom dobre, máme na štíte prvý súboj!“

„Aha,“ povedal Porthos, „pred sebou máme ďalších hráčov.“

A skutočne, z hlavnej skupiny sa odpojili ďalší dvaja jazdci, rýchlo sa blížili, aby im znovu zatarasili cestu.

D’Artagnan tentoraz nečakal, kým ho oslovia.

„Uvoľnite cestu,“ zvolal prvý. „Uvoľnite cestu!“

„Čo chcete?“ spýtal sa akýsi hlas.

„Vojvodu!“ zarevali odrazu d’Artagnan i Porthos.

Namiesto odpovede zaznel výbuch smiechu, ktorý sa však skončil stonaním. D’Artagnan prepichol posmešníka mečom. Vtom zazneli dva výstrely ako jeden. Porthos vystrelil na svojho protivníka a ten výstrel opätoval.

D’Artagnan sa obrátil a videl Porthosa vedľa seba.

„Výborne, Porthos, zdá sa, že ste ho zabili.“

„Myslím, že som zasiahol len koňa,“ hundral Porthos.

„Čo chcete, priateľ môj, každou ranou sa mucha nezabije. Človek sa nemá sťažovať, keď zavše strelí vedľa. Hej, sto striel, čo sa to robí s mojím koňom?“

„Klesá,“ zastavil Porthos svojho koňa.

A naozaj, d’Artagnanov kôň sa potkýnal, až klesol na kolená, potom zachrčal a vystrel sa. Dostal do pŕs guľku od prvého d’Artagnanovho protivníka.

D’Artagnan zaklial, až sa nebesá zatriasli.

„Pán si želá koňa?“ ozval sa Mousqueton.

„Sto hrmených, že či!“ zvolal d’Artagnan.

„Tu ho máte.“

„Doparoma, ty máš dva kone?“ skočil d’Artagnan do sedla.

„Ich páni sú mŕtvi, myslel som, že sa nám môžu zísť, a tak som ich vzal so sebou.“

Za ten čas si Porthos znovu nabil pištoľ.

„Pozor!“ zvolal d’Artagnan. „Zase máme dvoch pred sebou.“

A naozaj, dvaja jazdci sa im znovu hnali oproti.

„Ach, pane,“ zvolal Mousqueton, „ten, ktorého ste zhodili, sa dvíha.“

„Prečo si s ním neurobil poriadok ako s tým prvým?“

Zaznel výstrel a Mousqueton vykríkol od bolesti.

„Ach, pane, do druhej, zasiahli ma do druhej ako na ceste do Amiens!“

Porthos sa obrátil ako lev, vyrútil sa na jazdca bez koňa, ktorý sa chystal tasiť meč, ale skôr než ho vytiahol, Porthos mu rukoväťou svojho meča zasadil taký silný úder do hlavy, že sa zvalil ako vôl pod mäsiarovým obuškom.

Mousqueton sa so stonaním zošmykol z koňa. Zranenie mu nedovoľovalo zostať v sedle.

Keď d’Artagnan zbadal jazdcov, zastal a znovu nabil pištoľ. Okrem toho mal jeho nový kôň na sedle pripevnenú karabínu.

„Tu som,“ ohlásil sa Porthos, „počkáme alebo vyrazíme?“

„Vyrazíme,“ rozhodol d’Artagnan.

„Vyrazíme,“ súhlasil Porthos.

Ostrohami popchli kone.

Jazdci boli od nich hádam už len na dvadsať krokov.

„V mene kráľa!“ zakričal d’Artagnan.

„Kráľ s celou touto vecou nemá nič spoločné!“ odpovedal pochmúrny, chvejúci sa hlas, ktorý akoby vychádzal z nejakej hmloviny, lebo jazdec sa blížil zahalený do víru prachu.

„Dobre, uvidíme, či kráľ neprejde všade,“ pokračoval d’Artagnan.

„Uvidíme,“ ozval sa ten istý hlas.

Takmer zároveň zazneli z pištolí dva výstrely. Strieľal d’Artagnan a strieľal aj Porthosov protivník. D’Artagnanova guľka zhodila klobúk jeho nepriateľovi, guľka Porthosovho protivníka preletela Porthosovmu koňovi cez krk, kôň zachrčal a vzápätí spadol.

„Posledný raz sa pýtame, kam idete?“ ozval sa ten istý hlas.

„Do čerta!“ kričal d’Artagnan.

„Dobre, môžete byť spokojný, tam sa dostanete.“

D’Artagnan zbadal, ako sa proti nemu skláňa hlaveň pištole. Nemal kedy hľadať po vreckách na sedle a spomenul si na radu, ktorú mu kedysi dal Athos. Pritiahol uzdu koňovi, a ten sa vzoprel. Guľka zasiahla zviera priamo do brucha. D’Artagnan pocítil, že kôň pod ním padá. Zázračne šikovne odskočil nabok.

„Ach, toto je zabíjanie koní,“ zaznel ten istý chvejúci sa výsmešný hlas, „a nie boj mužov. Taste, pane, taste!“

„Dobre, tasím,“ zvolal d’Artagnan, „to je moja reč.“

Dvoma skokmi stál zoči-voči svojmu protivníkovi a skrížili meče.

Porthos kľačal za svojím koňom, zápasiacim so smrťou a držal v ruke pištoľ.

Medzi d’Artagnanom a jeho nepriateľom nastal boj. D’Artagnan ho prudko napadol, ako to mával vo zvyku, ale tentoraz sa stretol so šermiarom s pevným zápästím. Urobil dvakrát výpad, ustúpil o krok, ale jeho súper sa ani nepohol. Zo tri údery dal zboku, no bezúspešne, z mečov sršali prúdy iskier. Keď d’Artagnan usúdil, že nastal čas, aby použil svoj obľúbený úskok, urobil bleskurýchly výpad, ktorý sa zdal byť neprekonateľný.

Úder bol však odrazený.

„Doparoma!“ zvolal s gaskonským prízvukom

Pri tomto zvolaní jeho súper odskočil, obrátil hlavu a v tme sa usiloval rozoznať d’Artagnanovu tvár.

D’Artagnan sa obával úskoku, preto zostal v obrannom postoji.

„Dajte si pozor,“ oznamoval Porthos svojmu protivníkovi, „ešte mám nabité dve pištole.“

Potom vystrelil a záblesk ožiaril bojisko. Pri tom záblesku ďalší dvaja bojovníci vykríkli:

„Athos!“ zvolal d’Artagnan.

„D’Artagnan!“ spoznal protivníka aj Athos.

Athos zdvihol meč, d’Artagnan svoj zase sklonil.

„Aramis!“ zakričal Athos. „Nestrieľajte!“

„Ach, ach, to ste vy, Aramis?“ prekvapil sa Porthos a odhodil pištoľ.

Aramis zasunul pištoľ do vecka na sedle a vopchal meč do pošvy.

„Syn môj!“ podával Athos d’Artagnanovi ruku.

Takto ho kedysi oslovoval vo chvíľach nežnosti.

„Athos,“ zalamoval rukami d’Artagnan, „vy ho bránite? A ja som prisahal, že ho dovediem živého alebo mŕtveho! Ach, mám po cti!“

„Zabite ma,“ povedal Athos a odkryl si hruď, „ak vaša česť potrebuje moju smrť.“

„Och, beda mi, beda!“ bedákal d’Artagnan. „Je len jeden človek na svete, ktorý ma mohol zastaviť a práve toho mi osud pošle do cesty. Čo poviem kardinálovi?“

„Poviete mu, pane,“ zaznel hlas, ktorý ovládol celé bojové pole, „že poslal proti mne len dvoch mužov, a tí zabili štyroch ľudí, bojovali chlap proti chlapovi s grófom de La Fère a s rytierom d’Herblay a vzdali sa až päťdesiatim mužom.“

„Princ!“ riekli odrazu Athos a Aramis a ustúpili dozadu, aby uvoľnili miesto vojvodovi de Beaufort, a aj d’Artagnan a Porthos cúvli o krok.

„Päťdesiat jazdcov!“ zahundrali prekvapene d’Artagnan a Porthos.

„Pozrite sa okolo seba, páni, ak o tom pochybujete,“ povedal vojvoda.

D’Artagnan a Porthos sa rozhliadli okolo seba. Boli skutočne obklopení skupinou mužov na koňoch.

„Podľa hluku, s akým ste sa bili, som si myslel, že vás je zo dvadsať,“ pokračoval vojvoda, „a vrátil som sa so všetkými, ktorých som mal okolo seba. Už sa mi nechcelo stále utekať, túžil som sám trochu tasiť meč, a vy ste boli len dvaja.“

„Áno, vaša milosť,“ povedal d’Artagnan, „boli sme dvaja, ale sám ste povedali, že stojíme za dvadsiatich.“

„Tak, páni vaše meče!“ žiadal vojvoda.

„Naše meče?“ spamätal sa d’Artagnan a zdvihol hlavu. „Naše meče? Nikdy!“

„Nikdy!“ zopakoval Porthos.

Niekoľko mužov sa pohlo.

„Okamih, vaša milosť,“ zasiahol Athos, podišiel k princovi, naklonil sa k nemu a potichu mu povedal zopár slov.

„Ako chcete, gróf,“ súhlasil princ, „som vám priveľmi zaviazaný, aby som vám odmietol prvú žiadosť. Ustúpte, páni,“ prikázal členom svojej družiny. „Páni d’Artagnan a du Vallon, ste voľní.“

Všetci rýchlo splnili princov rozkaz a d’Artagnan a Porthos sa ocitli uprostred veľkého kruhu.

„Teraz, d’Herblay, zosadnite z koňa a poďte,“ riekol Athos.

Aramis zoskočil na zem a podišiel k Porthosovi, Athos sa zase priblížil k d’Artagnanovi.

„Priatelia, ľutujete, že sa neprelievala naša krv?“ spýtal sa Athos svojich druhov.

„Nie,“ odpovedal d’Artagnan, „ľutujem len, že stojíme proti sebe, my, čo sme si vždy stáli po boku. Ľutujem, že sme sa ocitli v opačných táboroch.“

„Ach, namojdušu, nie, dobre, že je koniec,“ dodal Porthos.

„Nuž teda, vstúpte do našich radov,“ povedal Aramis.

„Ticho, d’Herblay,“ zahriakol ho Athos, „mužom, ako sú títo páni, sa nerobia podobné návrhy. Ak sa dali k Mazarinovi, znamená, že ich k tomu priviedlo svedomie, tak ako nás svedomie viedlo na stranu princov.“

„Zatiaľ sme vlastne nepriatelia,“ poznamenal Porthos, „hrom do toho! Kto by si to bol kedy pomyslel!?“

D’Artagnan nepovedal nič, len si vzdychol.

Athos na nich pozrel a pokročil bližšie.

„Páni,“ povedal, „je to vážne a moje srdce krváca, ako keby ste ho boli prebodli. Áno, stojíme na opačných stranách, je to veľká a smutná pravda, ale ešte sme si nevypovedali vojnu, hádam by sa dali dohodnúť nejaké podmienky, je nevyhnutný posledný dohovor.“

„Pokiaľ ide o mňa, súhlasím,“ potvrdil Aramis.

„Prijímam,“ odvetil hrdo d’Artagnan.

Porthos na súhlas kývol hlavou.

„Určime si teda miesto, kde by sme sa zišli,“ pokračoval Athos, „miesto, ktoré by nám vyhovovalo, a pri tomto poslednom stretnutí urovnajme definitívne naše vzájomné vzťahy, i to, ako sa v budúcnosti budeme k sebe správať.“

„Dobre,“ odvetili ostatní traja.

„Súhlasíte teda všetci?“ pýtal sa ďalej Athos.

„Úplne.“

„Tak si určme miesto.“

„Vyhovuje vám Place Royale?“ spýtal sa d’Artagnan.

„V Paríži?“

„Áno.“

Athos a Aramis pozreli na seba, Aramis prikývol.

„Teda Place Royale!“ vyhlásil Athos.

„Kedy?“

„Zajtra večer, ak chcete.“

„Budete dovtedy späť?“

„Áno.“

„O koľkej?“

„O desiatej večer, vyhovuje vám to?“

„Dokonale.“

„Z toho sa zrodí mier alebo vojna,“ povedal Athos, „ale aspoň si, priatelia, uchováme česť.“

„Ach, moja a Porthosova vojenská česť je už stratená,“ zahundral d’Artagnan.

„D’Artagnan,“ povedal mu vážne Athos, „prisahám, že ma tým zraňujete, keď ja myslím len na jedno – na to, že sme skrížili meče jeden proti druhému. Áno,“ pokračoval a bôľne sklonil hlavu, „áno, máte pravdu, nešťastie na nás doľahlo. Poďte, Aramis!“

„Porthos, my sa zase vráťme so svojou hanbou ku kardinálovi,“ povedal d’Artagnan.

„A povedzte mu,“ zakričal čísi hlas, „že nie som ešte taký starý, aby som nebol mužom činu.“

D’Artagnan spoznal Rochefortov hlas.

„Môžem pre vás niečo urobiť, páni?“ spýtal sa princ.

„Dosvedčiť, že sme urobili všetko, čo sa dalo, vaša milosť.“

„Nebojte sa, to urobím. Zbohom, páni, za nejaký čas sa, dúfam, znovu uvidíme pri Paríži, alebo hádam aj v Paríži, a potom budem môcť pripraviť odvetu.“

Pri týchto slovách vojvoda kývol rukou na pozdrav, popchol koňa a zmizol. Za ním odcvávala celá družina a v tme pomaly utíchal dupot konských kopýt.

D’Artagnan a Porthos ostali na hradskej sami s mužom, ktorý držal dva kone.

Mysleli si, že je to Mousqueton a podišli k nemu.

„Čo to vidím?“ zvolal d’Artagnan. „To si ty, Grimaud?“

„Grimaud!“ vykríkol Porthos.

Grimaud naznačil priateľom, že sa nemýlia.

„A čie sú to kone?“ spýtal sa Porthos.

„Sú vám k službám, páni.“

„Kto nám ich dáva?“

„Pán gróf de La Fère.“

„Athos, Athos,“ zašepkal d’Artagnan, „myslí na všetko ako skutočný šľachtic.“

„Výborne,“ potešil sa Porthos, „už som sa bál, že budeme musieť ísť pešo,“ a vyhupol sa do sedla.

D’Artagnan už sedel na koni.

„Kam ideš, Grimaud?“ spýtal sa d’Artagnan. „Opúšťaš svojho pána?“

„Áno,“ odpovedal Grimaud, „idem za vikomtom de Bragelonne k armáde do Flámska.“

Prešli mlčky niekoľko krokov po hradskej smerom do Paríža, keď odrazu začuli akési kvílenie, vychádzajúce podľa všetkého z priekopy.

„Čo je to?“ čudoval sa d’Artagnan.

„To bude Mousqueton,“ usúdil Porthos.

„Ach, áno, pane, to som ja,“ ozval sa žalostný hlas a akýsi tieň sa dvíhal na pokraji cesty.

Porthos bežal k svojmu správcovi, ktorého mal skutočne rád.

„Si vážne ranený, môj drahý Mouston?“

„Mouston?“ spýtal sa Grimaud a vypleštil oči.

„Nie, pane, nemyslím, že vážne, ale na veľmi chúlostivom mieste.“

„Nemôžeš teda vysadnúť na koňa?“

„Och, pane, ani počuť!“

„Môžeš ísť pešo?“

„Pokúsim sa až k prvému domu.“

„Čo teraz?“ dumal d’Artagnan. „Musíme sa predsa vrátiť do Paríža.“

„Vezmem si Mousquetona na starosť,“ ponúkol sa Grimaud.

„Ďakujem, môj dobrý Grimaud!“ povedal Porthos.

Grimaud zoskočil na zem a podal ruku svojmu starému priateľovi, a ten ju prijal so slzami v očiach. No Grimaud nevedel presne, či tie slzy pramenia z radosti, že sa znovu stretli, alebo z bolesti.

D’Artagnan a Porthos pokračovali mlčky v ceste do Paríža. O tri hodiny ich predbehol akýsi posol, celý zaprášený. Bol to vojvodov muž a niesol kardinálovi list, v ktorom princ, ako sľúbil, posielal svedectvo o tom, čo urobili d’Artagnan a Porthos.

Mazarin práve prežil veľmi zlú noc, keď dostal list, v ktorom mu princ oznamoval, že je na slobode a povedie s ním vojnu na život a na smrť.

Kardinál list zo tri razy prečítal, potom ho poskladal, vložil do vrecka a povedal si:

„Utešuje ma aspoň to, že aj keď ho už d’Artagnan nedochytil, pri stíhaní zložil aspoň Broussela. Ten Gaskonec je rozhodne vzácny človek, poslúži mi, aj keď sem-tam niečo vyvedie.“

Kardinál mal na mysli muža, ktorého d’Artagnan zvalil na rohu cintorína Saint-Jean v Paríži, a ktorým nebol nikto iný než radca Broussel.

XXIX. Dobrý pán Broussel

Nanešťastie pre kardinála Mazarina, ktorého v tom čase postihovali samé protivenstvá, dobrého pána Broussela celkom nezložili.

Pán Broussel skutočne prechádzal pokojnou ulicou Saint-Honoré, keď mu D’Artagnan, uháňajúci na koni, vrazil do ramena a zhodil ho do blata. Ako sme však už povedali, d’Artagnan takej bezvýznamnej udalosti nevenoval žiadnu pozornosť.

Okrem toho d’Artagnan cítil k meštianstvu hlbokú, opovržlivú ľahostajnosť, akú mu v tých časoch prejavovala šľachta, a najmä šľachta vojenská. Zostal teda k nešťastiu, ktoré postretlo toho čierneho mužíčka, celkom neciteľný, hoci ho sám zapríčinil, a než bol úbohý Broussel schopný vykríknuť, búrka, ktorú spôsobili ozbrojení jazdci, dávno prehrmela. Až potom bolo počuť raneného.

Okolo sa zbehli ľudia, a keď videli stonajúceho muža, pýtali sa ho na meno, adresu aj titul, a len čo im povedal, že sa volá Broussel, je parlamentným radcom a býva na ulici Saint-Landry, nastal hrozivý krik, ktorého sa ranený zhrozil tak ako búrky, ktorá sa nad ním prehnala.

„Broussel!“ volali ľudia. „Broussel, náš otec! Ten, čo obhajuje naše práva pred Mazarinom! Broussel, priateľ ľudu, zabili ho, rozdupali kopytá kardinálových darebákov! Pomoc! Do zbrane! Smrť kardinálovým mužom!“

Za okamih sa dav rozrástol. Ľudia zastavili voz a naložili doň doráňaného radcu. Niekto zo zástupu však podotkol, že stavu, v akom sa zranený nachádza, by otriasanie vo voze ešte viac priťažilo, a tak akísi horlivci navrhli, aby ho domov odniesli na rukách. Návrh bol prijatý jednomyseľne a s veľkým nadšením. Dav, hrozivý a nežný zároveň, zdvihol raneného a starostlivo ho odnášal preč ako obor z rozprávky, ktorý ustavične si čosi šomrúc popod nos niesol a kolísal v náručí trpaslíka.

Broussel už tušil, že sú mu Parížania oddaní; nebol by predsa po celé tri roky v opozícii, keby neveril, že za ňu nezožne všeobecnú popularitu. Prejav náklonnosti, ktorý prišiel v pravý čas, ho potešil a bol naň hrdý, pretože dokazoval mieru jeho moci. Tento triumf však na druhej strane kalil istý nepokoj. Okrem rán, ktoré mu spôsobovali bolesť, mal obavy, že spoza každého rohu vidí vychádzať hliadky gardy a mušketierov, aby zaútočili na ľud. A čo by čakalo víťaza v tomto boji?

Ustavične mal pred očami vír mužov, ktorí sa cez neho prehnali ako búrka, a stále opakoval zomdletým hlasom:

„Ponáhľajme sa, milé deti, lebo veľmi trpím.“

A pri každom jeho zastonaní sa kliatby a zlorečenie zdvojnásobili.

K Brousselovmu domu prišli s nemalou námahou. Dav, ktorý sa pred ním vovalil do ulice, prilákal na prahy dverí celé okolie. Pri okne domu s úzkym vchodom bolo vidieť slúžku, ktorá kričala, čo jej sily stačili, a plačúcu pani v rokoch. Obidve ženy sa s jasným, hoci rozdielne vyjadreným nepokojom, snažili dozvedieť, čo sa stalo, no namiesto odpovede k nim doľahol len nezrozumiteľný krik.

Keď sa však objavili ôsmi muži, ktorí niesli radcu, celého bledého a s jedným zmierajúcim okom upretým na svoj dom, svoju manželku a slúžku, úbohá pani Brousselová upadla do mdlôb a slúžka, dvíhajúc ruky k nebesám, sa s krikom rozbehla po schodoch svojmu pánovi v ústrety.

„Ach, božemôj, božemôj! Keby tu len bol Friquet, aby priviedol lekára!“ volala.

Friquet tam však bol. Veď kde by chýbal parížsky uličník? Samozrejme, že využil svätodušné sviatky a vyžiadal si u majiteľa hostinca voľno.

V tej chvíli stál Friquet v čele sprievodu. A hoci mu hneď na začiatku napadlo, že by mal priviesť lekára, prišlo mu oveľa zábavnejšie kričať na plné hrdlo: „Zabili pána Broussela! Pána Broussela, otca ľudu! Sláva pánu Brousselovi!“, než ísť sám opustenými ulicami a jednoducho povedať mužovi v čiernom: „Poďte, pán doktor, radca Broussel vás potrebuje.“

Nanešťastie sa Friquet, ktorý zohrával v sprievode dôležitú úlohu, dopustil nerozvážnosti, keď vyliezol na zamrežované okná, aby si prezrel dav. Táto ctižiadosť bola jeho skazou. Keď ho uvidela matka, hneď ho poslala po lekára.

Potom vzala svojho pána do náručia a snažila sa ho vyvliecť na prvé poschodie. V dolnej časti schodiska sa však radca opäť postavil na nohy a vyhlásil, že sa cíti dosť silný, aby mohol ísť sám. Požiadal Gervaisu (tak sa volala slúžka), aby sa pokúsila upokojiť ľudí, aby sa rozišli, ale Gervaisa ho nepočúvala.

„Ach, môj úbohý, môj drahý pán!“ kričala stále.

„Upokoj sa, milá Gervaisa,“ mrmlal Broussel a snažil sa ju upokojiť. „Nič mi nebude.“

„Ja aby som sa upokojila, keď vás dolámali, rozšliapali!“

„Ale nie, nie,“ namietal Broussel, „takmer nič mi nie je.“

„Nič? Ale veď ste celý od blata! Nič, a vo vlasoch máte krv! Ach, panebože, panebože, môj úbohý pán!“

„Buď tichšie,“ povedal Broussel, „upokoj sa!“

„Krv, ach, božebožemôj, krv!“ kričala Gervaisa.

„Lekára! Chirurga! Doktora!“ reval dav. „Radca Broussel zomiera! Zabili ho mazarinovci!“

„Och, bože!“ zvolal zúfalý Broussel. „Kvôli tým nešťastníkom mi napokon podpália dom.“

„Postavte sa k oknu a ukážte sa, pane!“

„Hrom do toho, to teda nie,“ povedal Broussel. „Ukazovať sa môže akurát kráľ. Povedz im, že už mi je lepšie, Gervaisa. Povedz im, že nechcem ísť k oknu, ale do postele, a len aby sa rozišli.“

„Prečo chcete, aby sa rozišli? Veď vám preukážu česť, keď tu zostanú.“

„Ach, vari nevidíš,“ povedal čoraz zúfalejší Broussel, „že docielia iba ak to, že budem visieť? Pozri, moja žena omdlieva.“

„Broussel! Broussel!“ kričal dav. „Sláva Brousselovi! Lekára pre Broussela!“

Zástup ľudí robil taký rozruch, že sa skutočne stalo, čo predpovedal Broussel. Objavila sa strážna hliadka a rozháňala pažbami muškiet tento dobromyseľný dav. Pri prvom výkriku: „Stráže, vojaci idú!“ sa Broussel, ktorý sa triasol od strachu, že by ho mohli považovať za podnecovateľa tejto vravy, rýchlo všuchol oblečený do postele.

Vtedy sa stará Gervaisa po trojnásobnom Brousselovom rozkaze konečne rozhodla zavrieť dvere do ulice. Len čo ich však zatvorila a vrátila sa k svojmu pánovi, ozvalo sa hlasné klopanie na tie isté dvere.

Pani Brousselová, ktorá sa medzičasom spamätala, práve celá roztrasená ako osika vyzúvala svojmu manželovi topánky.

„Pozri sa, kto to klope, Gervaisa,“ prikázal Broussel, „a otvor, iba ak to bude nutné.“

Gervaisa vykukla.

„Pán prezident Blancmesnil,“ povedala.

„Dobre,“ odpovedal Broussel, „otvor teda.“

„Ach,“ povedal prezident Blancmesnil, keď vošiel, „čo vám to urobili, milý Broussel? Počul som, že vás takmer zavraždili.“

„Nedá sa poprieť, že mi s najväčšou pravdepodobnosťou išlo o život,“ odpovedal Broussel so stoickým pokojom.

„Úbohý priateľ! Áno, začať chceli vami, ale dôjde na nás všetkých, a keďže nás nemôžu poraziť všetkých naraz, pričinia sa o to, aby nás zmarili jedného po druhom.“

„Ak z toho vyviaznem,“ povedal Broussel, „rozdrvím ich všetkých váhou svojho slova.“

„Určite sa z toho dostanete,“ odpovedal Balncmesnil, „aby niekto za útok draho zaplatil.“

Pani Brousselová sa trpko rozplakala, Gervaisa div že nezúfala.

Vtom sa do izby vrútil pohľadný mladík.

„Čo sa stalo?“ zvolal. „Môj otec je zranený!?“

„Tu máte obeť pravej tyranie,“ zahlásil Blancmesnil ako pravý Sparťan.

„Beda tým, čo sa vás dotkli, drahý otec,“ zvolal mladík a obrátil sa k dverám.

„Jacques,“ povedal mu radca, „priveď radšej lekára.“

„Počujem krik ľudí,“ zvolala starena, „určite je to Friquet s doktorom. Ale nie, je to kočiar!“

Blancmesnil vyzrel z okna.

„Koadjútor,“ povedal.

„Pán koadjútor!“ opakoval Broussel. „Ach, božemôj, počkajte, pôjdem mu oproti.“

A pán radca, ktorý sa chcel poponáhľať v ústrety pánu de Retz, by bol býval zabudol na svoje zranenia, keby ho Blancmesnil nezadržal.

„Ach, milý pán Broussel,“ povedal prichádzajúci koadjútor, „čo sa to stalo? Hovorí sa o prepadnutí, o vražde. Dobré ráno, pán Blancmesnil. Mimochodom, priviedol som so sebou aj lekára.“

„Och, pane,“ povedal Broussel, „akej milosti sa mi od vás dostalo! Pravda je, že ma kruto zrazili na zem a pošliapali kopytá koní kráľových mušketierov.“

„Povedzte radšej kardinálových,“ opravil ho koadjútor, „povedzte Mazarinových. No nezúfajte, draho nám to zaplatí. Nemám pravdu, pán Blancmesnil?“

Blancmesnil sa uklonil, keď sa otvorili dvere a dnu vošiel lokaj v livreji.

„Pán vojvoda de Longueville,“ oznámil.

„Ako!“ zvolal Broussel, „pán vojvoda? Tu? Aká česť pre mňa! Och, vaša milosť!“

„Milý pane,“ povedal vojvoda, „prichádzam vzdychajúc nad osudom nášho statočného obhajcu. Ste zranený, milý pán radca?“

„Aj keby som bol, vaša milosť, uzdravila by ma vaša návšteva.“

„Ale trpíte, však?“

„Veľmi,“ prikývol Broussel.

„Priviedol som lekára,“ povedal vojvoda, „dovolíte, aby vošiel?“

„Akoby nie!“

Vojvoda pokynul svojmu sluhovi, a ten priviedol človeka v čiernom odeve.

„Napadlo mi to isté, môj princ,“ povedal koadjútor.

Obaja lekári na seba pozreli.

„Och, to ste vy, pán koadjútor,“ povedal vojvoda. „Priatelia ľudu sa schádzajú na správnej pôde.“

„Vydesil ma krik, a tak som sa sem poponáhľal. Ale myslím, že by bolo predovšetkým potrebné, aby lekári vyšetrili nášho statočného radcu.“

„Vo vašej prítomnosti, páni?“ spýtal sa Broussel ostýchavo.

„A prečo nie, môj milý? Prisahám, chceli sme sa rýchlo dozvedieť, ako to s vami je.“

„Ach, božemôj,“ zvolala pani Brousselová, „čo znamená ten nový rozruch?“

„Zdá sa, že je to potlesk,“ povedal Blancmesnil a ponáhľal sa k oknu.

„Čože?“ zbledol Broussel. „Čo sa to zasa deje?“

„Služobníctvo pána princa de Conti,“ vykríkol Blancmesnil. „Pán princ de Conti osobne.“

Koadjútor a pán de Longueville mali obrovskú chuť sa rozosmiať.

Lekári chceli odkryť Brousselovu prikrývku, no Broussel ich zadržal. V tej chvíli vošiel princ de Conti.

„Ach, milí páni,“ povedal, keď uvidel koadjútora, „vy ste ma predbehli! Nesmiete sa však pre to na mňa hnevať, milý pán Broussel. Dopočul som sa o vašom nešťastí a domnieval som sa, že by sa vám zišiel lekár. Zašiel som sem, aby som vám priviedol toho svojho. Ako sa máte, a čo hovoríte na túto vraždu?“

Broussel sa pokúsil prehovoriť, no nedostávalo sa mu slov. Tak naňho zapôsobili pocty, ktorými ho zahrnuli.

„Nuž, milý pán doktor,“ povedal princ svojmu sprievodcovi v čiernom, „vyšetrujte.“

„Milí páni,“ povedal jeden z lekárov, „tu ide o konzultáciu.“

„Nazývajte si to, ako chcete, len ma rýchlo upokojte o stave nášho milého pána radcu.“

Všetci traja lekári sa priblížili k lôžku. Broussel na seba zo všetkých síl pritiahol prikrývku, ale odokryli ho a vyšetrili, nedbajúc na jeho odpor.

Mal len pomliaždené rameno a odreninu na stehne.

Všetci traja lekári sa na seba pozreli, nechápali, prečo bolo treba povolať troch najučenejších mužov parížskej fakulty pre takú zanedbateľnú vec.

„Nuž, ako?“ spýtal sa koadjútor.

„Ako?“ spýtal sa vojvoda

„Tak čo?“ spýtal sa princ.

„Dúfame, že po tej nehode nebude mať žiadne následky,“ povedal jeden z lekárov, „teraz ideme do vedľajšej miestnosti, aby sme pripravili lekársky predpis.“

„Broussel! Dajte nám vedieť, čo je s Brousselom!“ doliehalo zvonka. „Ako je na tom Broussel?“

Koadjútor pristúpil k oknu. Keď ho ľud uvidel, okamžite stíchol.

„Milí priatelia,“ povedal, „upokojte sa, pán Broussel je mimo nebezpečenstva. Jeho zranenie je však vážne, a potrebuje pokoj a odpočinok.“

Ulicou sa hneď rozľahlo volanie: „Nech žije Broussel! Nech žije koadjútor!“

Pán de Longueville, ktorý mu závidel toľkú slávu, sa tiež odobral k oknu.

„Nech žije pán de Longueville!“ ozvalo sa opäť.

„Milí priatelia,“ povedal vojvoda a pokynul im rukou, „odíďte v pokoji a nedožičte nepriateľovi radosť z nejakého neporiadku.“

„Výborne, pán vojvoda,“ ozval sa z lôžka Broussel. „To sú slová poriadneho Francúza.“

„Áno, milí Parížania,“ zvolal princ, ktorý tiež podišiel k oknu, aby zožal časť pochvaly. „Áno, sám pán Broussel o to žiada. Okrem toho potrebuje pokoj, a hluk by ho obťažoval.“

„Nech žije princ de Conti!“ rozliehalo sa zo zástupu. Princ sa poďakoval.

Potom sa všetci traja s radcom rozlúčili, a ľud, ktorý odbili v Brousselovom mene, ich sprevádzal. Boli už na nábreží, keď sa im ešte Broussel zo svojho lôžka klaňal.

Stará slúžka s údivom hľadela na svojho pána. Radca v jej očiach ešte viac vzrástol.

„Tak také to je, ak svedomito slúžime svojej vlasti,“ povedal Broussel spokojne.

Lekári po hodinovej porade, na ktorej sa zhodli, že pomliaždeninu treba kúpať v slanej vode, odišli tiež.

Za celý deň sa tu prehnala celá procesia kočiarov. Celá fronda sa dala zapísať u Broussela.

„Aké skvelé víťazstvo, otec!“ zvolal mladík, ktorý, nepochopiac pravú príčinu, ktorá priviedla všetkých tých ľudí k jeho otcovi, bral vážne túto demonštráciu princov a ich priateľov.

„Žiaľ, môj milý Jacques,“ odpovedal Broussel, „obávam sa, že za túto slávu budem musieť draho zaplatiť. Ak sa nemýlim, Mazarin sa práve v tejto chvíli zaoberá odplatou za to, čo som mu spôsobil.“

Friquet sa vrátil domov o polnoci: nemohol nájsť žiadneho lekára.

XXX. Štyria starí priatelia sa pripravujú na schôdzku

„Nuž, prijal vás zle, môj statočný d’Artagnan?“ spýtal sa Porthos sediaci na nádvorí hostinca U kozičky, keď videl, že sa d’Artagnan vracia z kardinálskeho paláca s predĺženou a namosúrenou tvárou.

„Namojdušu, veru áno! Prinajmenšom je to hnusná beštia! Čo to jete, Pothos?“

„Ach, pozrite, namáčam si sušienku do pohára španielskeho vína. Dajte si aj vy.“

„Máte pravdu. Gimblou, pohár vína!“

D’Artagnan sa posadil vedľa svojho priateľa.

„Ako to dopadlo?“

„Čert aby ho vzal! Viete, nedalo sa vykrúcať. Vošiel som dnu a on na mňa úkosom pozrel. Pokrčil som plecami a povedal:

,Nuž, monsignor, neboli sme najsilnejší.‘

,Áno, to viem, ale povedzte mi podrobnosti.‘

Rozumiete, Porthos, že som nemohol rozprávať podrobnosti a spomenúť pritom našich priateľov, veď to by znamenalo zahubiť ich.“

„Doparoma!“

„Povedal som len: ,Monsignor, bolo ich päťdesiat a my sme boli dvaja.‘

,Áno, to však nijako nebránilo, aby z pištolí nevyletelo zopár striel, ako som počul.‘

,Je pravda, že na jednej i druhej strane sa spálilo trochu pušného prachu.’

,A meče uzreli denné svetlo?‘ dodal Mazarin.

,Skôr nočné, monsignor,‘ odvetil som.

,Ach tak,‘ pokračoval kardinál, ,považoval som vás za Gaskonca, môj drahý.‘

,Som Gaskonec, len keď sa mi všetko darí, monsignor.‘

Odpoveď sa kardinálovi tak zapáčila, že sa začal smiať.

,To je pre mňa ponaučenie,‘ vravel, ,aby som dával svojim gardistom lepšie kone, lebo keby vám boli stačili a keby každý bol urobil to, čo ste urobili vy a váš priateľ, boli by ste dodržali slovo a priviedli mi ho živého alebo mŕtveho.‘“

„Nuž, nezdá sa mi, že by to bolo také zlé,“ poznamenal Porthos.

„Ech, dočerta, nebolo to zlé, môj drahý, ale spôsob, akým to povedal! Je neuveriteľné, koľko tie sušienky vsiaknu vína,“ začudoval sa d’Artagnan, „sú ako špongie! Gimblou, ďalšiu fľašu!“

Fľaša bola okamžite na stole, čo len dokazovalo d’Artagnanovo výsostné postavenie v hostinci.

„Už som odchádzal, keď ma zavolal nazad,“ pokračoval v rozprávaní d’Artagnan.

,Prišli ste vraj o tri kone?‘ spýtal sa ma.

,Áno, monsignor.‘

,Akú mali cenu?‘

„To je celkom dobrý začiatok,“ poznamenal Porthos, „pozdáva sa mi.“

„Povedal som mu, že mali cenu tisíc pistolí.“

„Tisíc pistolí!“ zdúpnel Porthos. „Ale to je veľa a on sa vyzná v koňoch, musel zjednávať.“

„Mal veľkú chuť to urobiť, namojdušu, žgrloš, lebo ním poriadne trhlo a pozrel na mňa. Aj ja som na neho pozrel, a vtedy pochopil, siahol do skrine a vytiahol papiere do lyonskej banky.“

„Na tisíc pistolí?“

„Presne na tisíc pistolí, lakomec! Ani o frank viac.“

„A máte ich?“

„Tu sú.”

„Namojdušu, myslím, že sa zachoval celkom slušne,“ uznával Porthos.

„Slušne? K ľuďom, ktorí nielenže riskovali svoju kožu, ale ešte mu aj urobili veľkú službu?“

„Veľkú službu? A akú?“

„Doparoma, zdá sa, že som rozmliaždil parlamentného radcu.“

„Ako? Toho čierneho chlapíka, ktorého ste zrazili pri cintoríne Saint-Jean?“

„Áno, toho, drahý môj. Nuž, ten ho veľmi otravoval. Bohužiaľ som ho však nezadlávil úplne. Zdá sa, že sa z toho dostane a že ho bude znovu otravovať.“

„A ja som stiahol koňa nabok, keď letel rovno na neho!“ povedal Porthos. „Ponaučenie pre druhý raz.“

„Ten podliak mi mal zaplatiť za toho radcu!“

„Hrom do toho, veď ste ho nezašliapali úplne…“ poznamenal Porthos.

„Ach, pán de Richelieu by bol povedal: ,Päťsto zlatých za radcu!‘ Nakoniec, nechajte to už tak. Koľko vás stáli kone, Porthos?“

„Ech, priateľu, keby tu bol úbohý Mousqueton, povedal by vám to presne na libru, sou i dinár.“

„Čo tam po tom, na desiatich zlatkách nezáleží.“

„Vulcain a Bayard ma stáli každý asi dvesto pistolí, a keď rátame za Phébusa stopäťdesiat pistolí, myslím, že je to približne správna suma.“

„Ostáva nám teda ešte štyristopäťdesiat pistolí,“ usúdil d’Artagnan dosť spokojne.

„Áno,“ súhlasil Porthos, „ale zabudli sme na postroje.“

„Hrom do toho, máte pravdu. Tak koľko na postroje?“

„Povedzme sto pistolí za všetky tri…“

„Dobre, teda sto pistolí,“ rátal ďalej d’Artagnan. „Zostáva ešte stále tristopäťdesiat pistolí.“

Porthos sklonil hlavu na znak súhlasu.

„Dajme päťdesiat pistolí hostinskej na výdavky,“ navrhol d’Artagnan, „a tristo si rozdeľme.“

„Rozdeľme,“ pristal Porthos.

„Chabý zárobok!“ zahundral d’Artagnan a zovrel peniaze v dlani.

„Hm, vždy to tak býva!“ odvetil Porthos. „Ale povedzte…“

„Čo?“

„O mne nehovoril?“

„Ach, áno,“ zvolal d’Artagnan, obávajúc sa, že odradí svojho priateľa, keď mu povie, že kardinál o ňom ani nehlesol: „Áno, povedal…“

„Povedal?“ zopakoval Porthos.

„Počkajte, musím si presne spomenúť na jeho slová. Povedal: ,Pokiaľ ide o vášho priateľa, oznámte mu, že môže pokojne spávať.‘“

„Dobre,“ uspokojil sa Porthos, „to jednoznačne znamená, že má stále v úmysle urobiť ma barónom.“

Vtom na susednej veži odbilo deväť. D’Artagnan sa nervózne zachvel.

„Ach, veru, odbíja deväť a o desiatej, ako sa pamätáte, máme schôdzku na Place Royale,“ poznamenal Porthos.

„Ach, Porthos, mlčte!“ zvolal d’Artagnan netrpezlivo. „Nepripomínajte mi to, od včerajška som z toho mrzutý. Ja tam nepôjdem.“

„A prečo?“ zadivil sa Porthos.

„Lebo mi je zaťažko stretnúť znovu tých dvoch, kvôli ktorým stroskotali naše plány.“

„Ani jedni ani druhí neboli vo výhode. Ja som mal nabitú pištoľ,“ odvetil Porthos, „a vy dvaja ste stáli proti sebe s mečom v ruke.“

„Áno,“ prikývol d’Artagnan, „ale ak sa za týmto stretnutím skrýva…“

„Och, to nemyslíte vážne, d’Artagnan,“ namietol Porthos.

Bola to pravda. D’Artagnan neveril, že by Athos bol schopný použiť nejaký úskok, ale hľadal zámienku, aby na to stretnutie nemusel ísť.

„Musíme tam ísť,“ pokračoval pán de Bracieux, „mysleli by si, že sme sa zľakli. Ech, drahý môj priateľ, stáli sme proti päťdesiatim nepriateľom na hradskej a budeme stáť aj proti dvom priateľom na Place Royale!“

„Áno, áno,“ vravel d’Artagnan, „viem, ale oni sa pridali k princom, a neupovedomili nás o tom. Athos a Aramis zohrali so mnou hru, ktorá ma znepokojuje. Včera sme odhalili pravdu. Aký zmysel má ísť sa dnes dozvedieť niečo iné?“

„Naozaj im nedôverujete?“ spýtal sa Porthos.

„Nedôverujem Aramisovi, odkedy sa stal pátrom. Neviete si predstaviť, môj drahý, čo sa s ním stalo. Vidí nás na ceste, ktorá ho má zaviesť do jeho biskupstva, a hádam by nás bol schopný aj odstrániť.“

„Ach, u Aramisa je to niečo iné,“ povedal Porthos, „ani by ma to neprekvapilo.“

„Pán de Beaufort sa môže pokúsiť nás dostať.“

„Ale veď nás už mal, a pustil nás. Napokon, budeme opatrní, vezmeme si so sebou zbrane a Plancheta s karabínou.“

„Planchet je frondér.“

„Doparoma aj s tými občianskymi vojnami!“ čertil sa Porthos. „Už sa nedá spoľahnúť ani na priateľov, ani na sluhov. Ach, keby tu bol môj úbohý Mousqueton! Ten ma nikdy neopustí.“

„Áno, kým budete bohatý. Ech, drahý môj, nerozdeľujú nás občianske vojny, ale skôr to, že už nemáme dvadsať rokov a úprimné nadšenie mladosti sa vytratilo, aby ustúpilo šepotu záujmov, závanu ctižiadostivosti a radám sebectva. Áno, máte pravdu, poďme, Porthos, ale poďme dobre ozbrojení. Keby sme tam neprišli, povedali by, že sa bojíme.“

„Hej, Planchet!“ zvolal d’Artagnan a Planchet sa vzápätí objavil.

„Dajte osedlať kone a vezmite si karabínu.“

„Najskôr, pane, povedzte, proti komu ideme?“

„Proti nikomu,“ upokojoval ho d’Artagnan, „je to len opatenie, keby na nás zaútočili.“

„Viete, pane, že chceli zabiť toho dobrého radcu Broussela, otca ľudu?“

„Ach, naozaj?“ čudoval sa d’Artagnan.

„Áno, ale on sa za to poriadne pomstil, lebo ľud ho doniesol domov na rukách. Od včerajška je jeho dom plný. Prijal aj návštevu koadjútora, pána de Longueville a princa de Conti. Pani de Chevreuse a pani de Vendôme sa dali uňho ohlásiť, a keď bude chcieť…“

„No? Keď bude chcieť?“

Planchet si začal pospevovať:

Vietor frondy

zadul v deň nový;

myslím, že hromží

proti Mazarinovi.

Vietor frondy

zadul v deň nový!

„Už ma vôbec neprekvapuje, že Mazarin by bol oveľa radšej, keby som bol jeho radcu rozšliapal,“ šepol d’Artagnan Porthosovi.

„Pochopíte už teraz, pane,“ pokračoval Planchet, „že keby ste ma žiadali, aby som vzal karabínu na nejaký úklad, podobný tomu, aký snovali proti pánu Brousselovi…“

„Nie, neboj sa, ale od koho máš všetky tie podrobnosti?“

„Och, z dobrého prameňa, pane. Od Friqueta.“

„Od Friqueta?“ rozmýšľal d’Artagnan. „To meno mi je akési známe.“

„Je to syn slúžky pána Broussela, mladík, ktorý, ručím za to, pri vzbure nezdupká.“

„Nerobí miništranta v Notre-Dame?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Áno, je to on, je Bazinovým chránencom.“

„Aha, už viem,“ spomenul si d’Artagnan. „Okrem toho obsluhuje aj v krčme na ulici de la Calandre?“

„Presne.“

„Čo máte s tým fafrnkom?“ hundral Porthos.

„Hm,“ povedal d’Artagnan, „dostal som od neho dobré správy a príležitostne ich môžem dostať znova.“

„On vám dal správy a vy ste mu takmer rozšliapali pána?“

„A kto mu to povie?“

„Máte pravdu.“

V tej chvíli Ahtos a Aramis vchádzali do Paríža po predmestí Saint-Antoine. Cestou sa osviežili a ponáhľali sa na schôdzku. Za nimi šiel len Bazin. Grimaud sa ostal starať o Mousquetona a potom mal ísť priamo za mladým vikomtom de Bragelonne, ktorý bol na ceste k armáde do Flámska.

„Musíme sa zastaviť v nejakej krčme,“ navrhol Athos, „aby sme sa obliekli do panských šiat, odložili pištole a rapiere a odzbrojili sluhu.“

„Och, to teda nie, drahý gróf, v tomto prípade mi dovoľte nielen s vami nesúhlasiť, ale aj sa pokúsiť získať vás na svoju stranu.“

„A prečo?“

„Lebo ideme na bojovú schôdzku.“

„Čo tým chcete povedať, Aramis?“

„Že Place Royale je pokračovaním hradskej do Vendôme, a ničím iným.“

„Ako? Naši priatelia…“

„Sa stali našimi nebezpečnými nepriateľmi, Athos, verte mi, nedôverujem im, a najmä vy sa majte na pozore.“

„Och, drahý d’Herblay!“

„Kto vám povedal, že d’Artagnan nezvalil svoju porážku na nás a neupozornil na to kardinála? Kto vám povedal, že kardinál nevyužije túto schôdzku na to, aby nás dal pochytať?“

„Ech, Aramis, myslíte, že by sa d’Artagnan a Porthos dopustili podobnej podlosti?“

„Máte pravdu, drahý Athos, medzi priateľmi by to bola podlosť, ale medzi nepriateľmi je to lesť.“

Athos skrížil ruky a sklonil krásnu hlavu na prsia.

„Čo chcete, Athos, ľudia sú takí a nemáme večne dvadsať rokov,“ presviedčal ho Aramis. „Viete dobre, že sme surovo zranili samoľúbosť, ktorá slepo riadi d’Artagnanove činy. Bol porazený. Nepočuli ste ho, ako si zúfal? V Porthosovom prípade možno barónsky titul závisel od úspešného výsledku tohto podujatia. Nuž, dostali sme sa mu do cesty a on kvôli tomu zase nebude barónom. Kto vám môže zaručiť, že toto vysnené barónstvo nesúvisí s dnešnou schôdzkou? Buďme opatrní, Athos.“

„A ak prídu bez zbraní? Budeme sa hanbiť, Aramis!“

„Och, nebojte sa, drahý môj, ručím vám za to, že sa to nestane. Napokon, máme ospravedlnenie: ideme rovno z cesty a sme vzbúrenci!“

„Ospravedlnenie pre seba! Musíme však očakávať, že budeme potrebovať ospravedlnenie pre d’Artagnana a pre Porthosa! Och, Aramis, Aramis,“ pokyvoval Athos smutne hlavou, „namojdušu, robíte ma najnešťastnejším človekom. Srdca sa zmocňuje rozčarovanie, lebo v ňom ešte úplne neodumrel zmysel pre priateľstvo! Pozrite, Aramis, prisahám, že by som bol radšej, keby mi ho vyrvali z pŕs. Choďte tam, ako chcete, Aramis, ja pôjdem bez zbrane.“

„Nie, to vám nedovolím. Touto slabosťou by ste nezradili len muža, ani Athosa, ba ani grófa de La Fère! Ide o všetkých, ku ktorým patríte a ktorí sa na vás spoliehajú.“

„Nech je teda, ako hovoríte,“ zosmutnel Athos.

Pokračovali v ceste. Keď prichádzali ulicou Pas-de-la-Mule k bránam pustého námestia, pod arkádami na konci ulice Sainte-Catherine uvideli troch jazdcov.

Boli to d’Artagnan a Porthos, zahalení do plášťov, pod ktorými ukrývali meče. Za nimi prichádzal Planchet s mušketou na boku.

Zišli z koní a postupovali dvaja proti dvom, za nimi kráčali sluhovia. Zdvorilo sa pozdravili.

„Kde chcete, aby sme sa pozhovárali, páni?“ spýtal sa Athos, ktorý si všimol, že sa niekoľko ľudí pristavilo a začalo sa na nich dívať, ako keby išlo o nejaký povestný súboj, ktoré ešte žili v spomienkach Parížanov, a najmä tých, čo bývali na Place Royale.

„Mreže sú zavreté,“ odvetil Aramis, „ale ak majú páni radi chládok pod stromami a nerušenú samotu, požičiam kľúč od Rohanského paláca.“

D’Artagnan ponoril pohľad do tmy na námestí a Porthos vopchal hlavu cez mreže, aby preskúmal tmu z druhej strany.

„Ak chcete iné miesto, páni, vyberte si sami,“ zaznel Athosov známy, šľachetný a presvedčivý hlas.

„Ak pán d’Herblay zoženie kľúč, myslím, že to bude najlepšie miesto.“

Aramis vzápätí odišiel, varujúc Athosa, aby neostával sám na dosah ruky d’Artagnana a Porthosa. Ale ten sa len pohŕdavo usmial a spravil krok k svojim priateľom, ktorí sa z miesta ani nepohli.

Aramis zaklopal na dvere Rohanského paláca, vzápätí sa objavil akýsi muž a spýtal sa:

„Prisaháte mi to, pane?“

„Tu máte,“ podal mu Aramis louisdor.

„Ach, nechcete prisahať, pán šľachtic?“ pokrútil vrátnik hlavou.

„Má zmysel prisahať na nič?“ pýtal sa Aramis. „Poviem vám len to, že v tejto chvíli sú tí páni naši priatelia.“

„Áno, určite,“ potvrdili chladne Athos, d’Artagnan a Porthos.

D’Artagnan počul ten rozhovor a pochopil.

„Vidíte?“ povedal Porthosovi.

„Čo mám vidieť?“

„Že neprisahal.“

„Mal prisahať?“

„Ten muž chcel, aby Aramis prisahal, že sme neprišli na Place Royale bojovať.“

„A Aramis neprisahal?“

„Nie.“

„Tak potom dávajme pozor.“

Athos pozoroval rozprávajúcich sa priateľov. Aramis otvoril bránu a ustúpil, aby d’Artagnan a Porthos mohli vojsť dnu. D’Artagnanovi sa pritom zaplietol meč medzi mreže a musel si odhrnúť plášť. Odkryl tak ligotavé hlavne pištolí, od ktorých sa odrazil mesačný svit.

„Pozrite,“ povedal Aramis, jednou rukou sa dotkol Athosovho pleca a druhou ukázal na arzenál, ktorý mal d’Artagnan za opaskom.

„Áno, škoda,“ zhlboka si povzdychol Athos a vošiel dnu ako tretí. Aramis vošiel posledný a zamkol za sebou bránu. Obaja sluhovia ostali vonku, ale akoby ani oni jeden druhému nedôverovali, nečakali spolu.

XXXI. Place Royale

Kráčali mlčky až doprostred námestia. Keďže v tej chvíli vyšiel spoza oblaku mesiac, usúdili, že by ich na tomto otvorenom priestranstve bolo dobre vidieť, preto sa pobrali pod lipy, kde bola väčšia tma. Kde-tu boli lavičky. Pri jednej sa štyria muži zastavili. Athos kývol. Porthos a d’Artagnan si sadli, Athos a Aramis ostali stáť pred nimi.

Po chvíli rozpačitého ticha, lebo nikto nevedel, ako začať vysvetľovanie, sa ozval Athos:

„Páni, dôkazom sily nášho starého priateľstva je skutočnosť, že sme všetci prišli na túto schôdzku. Nechýba ani jeden, ani jeden si teda nemá čo vyčítať.“

„Počúvajte, pán gróf,“ začal d’Artagnan, „namiesto toho, aby sme si robili navzájom poklony, ktoré si azda ani jedni, ani druhí nezaslúžime, pozhovárajme sa ako úprimní ľudia.“

„Neželám si nič viac,“ súhlasil Athos. „Som úprimný, rozprávajte teda celkom úprimne. Máte čo vyčítať mne alebo pátrovi d’Herblay?“

„Áno,“ pokračoval d’Artagnan, „keď som mal česť navštíviť vás na zámku Bragelonne, predniesol som vám návrhy, ktoré ste pochopili. Namiesto toho, aby ste mi odpovedali ako priateľovi, hrali ste sa so mnou ako s deckom a puto priateľstva, ktoré vychvaľujete, sa nepretrhlo včera skrížením mečov, ale už vašou pretvárkou na zámku.“

„D’Artagnan!“ povedal Athos mierne vyčítavým tónom.

„Žiadali ste, aby som bol úprimný,“ odvetil d’Artagnan, „tak som úprimný, pýtate sa na to, čo si myslím, tak vám to vravím. A teraz som k službám takisto vám, páter d’Herblay. Správal som sa rovnako aj k vám, a vy ste ma oklamali.“

„Naozaj, pane, ste čudný,“ súdil Aramis, „prišli ste za mnou s určitými návrhmi, predložili ste mi ich? Nepredložili, skúmali ste ma, a to je všetko. A čo som vám povedal? Že Mazarin je darebák a že mu nebudem slúžiť. A to je tiež všetko. Povedal som vám, že nebudem slúžiť inému? Naopak, tuším, že som vám dal najavo, že som s princmi. Ak sa nemýlim, žartom sme hovorili o veľmi pravdepodobnej možnosti, že by ste dostali od kardinála za úlohu ma zatknúť. Patríte k jeho strane? Áno, určite. Tak prečo by sme my nepatrili zase k tej druhej strane? Mali ste svoje tajomstvo a my sme mali svoje. Nepovedali sme si to, tým lepšie, to je dôkaz, že vieme uchovávať svoje tajomstvá.“

„Nevyčítam vám nič, pane. Len preto, že pán gróf de La Fère vravel o priateľstve, skúmam vaše postupy.“

„A čo nachádzate?“ spýtal sa Aramis povýšene.

D’Artagnanovi stúpla krv do tváre, vstal a povedal:

„Zdá sa mi, že nachádzam maniere žiaka jezuitov.“

Keď Porthos videl, že d’Artagnan vstal, vstal aj on. Štyria muži si stáli zoči-voči a výhražne sa na seba dívali. Aramis sa na d’Artagnanovu odpoveď pohol, akoby chcel tasiť meč. Athos ho zadržal:

„D’Artagnan, prichádzate sem dnes večer ešte stále rozzúrený zo včerajšieho dobrodružstva. Myslel som si, že ste veľkorysý, veril som, že dvadsaťročné priateľstvo odolá štvrťhodinovej porážke sebalásky. Myslíte, že mi máte čo vyčítať? Ak som urobil nejakú chybu, d’Artagnan, priznám si ju.“

Athosov vážny melodický hlas zapôsobil na d’Artagnana tak ako pred dvadsiatimi rokmi, kým naopak Aramisov ostrý a prenikavý hlas ho vo chvíľach zlej nálady vždy len dráždil. Preto odpovedal Athosovi: „Pán gróf, myslím, že ste mi mali na zámku Bragelonne dôverovať a že tento pán,“ pokračoval a ukázal na Aramisa, „mi mal takisto dôverovať u seba v kláštore. Vôbec by som sa nebol vrhol do dobrodružstva, v ktorom ste sa mi mali postaviť do cesty, a pretože som bol diskrétny, nemali by ste ma hneď považovať za hlupáka. Keby som bol chcel dôslednejšie preskúmať rozdiely medzi ľuďmi, ktorých pán d’Herblay prijíma po povrazovom rebríku a medzi ľuďmi, ktorých prijíma po rebríku drevenom, bol by som ho prinútil, aby sa so mnou zhováral.“

„Do čoho sa to miešate?“ zbledol Aramis od zlosti pri myšlienke, že ho d’Artagnan vystriehol a prichytil s pani de Longueville.

„Miešam sa do toho, čo sa týka mňa, a viem sa tváriť nevšímavo k tomu, čo sa ma netýka. Nenávidím však pokrytcov a do tej kategórie zaraďujem aj mušketierov, ktorí sa hrajú na kňazov, a kňazov, ktorí sa hrajú na mušketierov a,“ obrátil sa k Porthosovi, „tento pán má ten istý názor ako ja.“

Porthos, ktorý doposiaľ mlčal, odpovedal jediným slovom a jediným pohybom.

„Áno,“ a chytil sa meča.

Aramis odskočil a tasil svoj meč. D’Artagnan sa prikrčil, pripravený zaútočiť alebo sa brániť. Vtom Athos vystrel ruky zvrchovane veliteľským pohybom, ktorý bol vlastný len jemu, vytiahol pomaly meč, zlomil ho na kolene a oba kusy od seba odhodil. Potom sa obrátil k Aramisovi:

„Aramis, zlomte svoj meč.“

Aramis váhal.

„Musíte,“ nástojil Athos. Potom dodal tichšie a milšie: „Chcem to od vás.“

Vtedy Aramis, bledší než predtým, ale pokorený týmto pohybom a premožený hlasom, zlomil pružnú čepeľ, potom si založil ruky a čakal, chvejúc sa od zlosti.

D’Artagnan a Porthos cúvli. D’Artagnan netasil meč a Porthos svoj zasunul.

„Nikdy, prisahám nikdy,“ zdvihol Athos pravú ruku k nebu, „sa môj meč neskríži s vašimi, nikdy sa na vás moje oko nepozrie zlovestným pohľadom, moje srdce k vám nikdy nebude biť nenávisťou. Žili sme spolu, spolu sme nenávideli i milovali, preliali a zmiešali sme svoju krv a možno, zdôrazňujem, existuje medzi nami puto silnejšie, než je priateľstvo. Možno je to zmluva o zločine, lebo všetci štyria sme súdili, odsúdili a popravili jednu ľudskú bytosť, ktorú sme hádam ani nemali právo poslať z tohto sveta, hoci sa zdalo, že skôr patrí do pekla, než na zem. D’Artagnan, vždy som vás mal rád ako svojho syna. Porthos, spávali sme spolu bok po boku celých desať rokov a Aramis je vaším bratom tak ako mojím, lebo Aramis vás mal rád, ako vás ja mám doposiaľ rád, ako vás budem mať rád vždy. Čo môže pre nás znamenať kardinál Mazarin, keď sme premohli ruku a ducha takého muža, akým bol Richelieu? Čo znamená ten či onen princ pre nás, keď sme udržali korunu na hlave jednej kráľovnej? D’Artagnan, prosím vás o odpustenie, že som s vami včera skrížil meč. Aramis žiada o to isté Porthosa. A teraz, nenáviďte ma, ak môžete, ale ja vám prisahám, že napriek vašej nenávisti k vám budem vždy prechovávať úctu a priateľstvo. Aramis, opakujte to po mne a po vás, ak to budú chcieť, aj oni. Potom opusťme naveky svojich starých priateľov.“

Na chvíľu zavládlo slávnostné ticho. Prerušil ho Aramis.

„Prisahám,“ povedal s pokojnou tvárou a úprimným pohľadom, ale hlas sa mu chvel od vzrušenia, „prisahám, že už neprechovávam nenávisť k tým, čo boli kedysi mojimi priateľmi. Ľutujem, že som s vami skrížil meč, Porthos. Prisahám, že nielen môj meč nikdy nezamieri na vaše prsia, ale že ani v mojich najtajnejších myšlienkach neostane čo len stopa po nepriateľských citoch k vám. Poďte, Athos.“

„Och, nie, nie, neodchádzajte,“ zvolal d’Artagnan, ktorého sa teraz zmocnilo vzrušenie, prezrádzajúce jeho horúcu krv a vrodenú úprimnosť mysle, „neodchádzajte, lebo aj ja chcem zložiť prísahu. Prisahám, že by som dal poslednú kvapku krvi, posledný kúsok svojho tela, aby som si uchoval úctu k človeku, akým ste vy, Athos, a priateľstvo človeka, akým ste vy, Aramis,“ dodal a vrhol sa Athosovi do náručia.

„Syn môj!“ privinul si ho Athos na srdce.

„Ja neprisahám na nič,“ súkal zo seba Porthos, „ale dusím sa, doparoma. Keby som sa mal s vami biť, myslím, že by som sa nechal dopichať, pretože som nikdy nikoho na svete nemiloval viac ako vás.“

Statočný Porthos sa vzápätí rozplakal a vrhol sa Aramisovi do náručia.

„Priatelia moji,“ povedal Athos, „v toto som dúfal. Toto som čakal od takých dvoch sŕdc, akými sú vaše. Áno, povedal som a opakujem to, naše osudy sú neodvolateľne spojené, hoci naše cesty sa rozchádzajú. Rešpektujem vašu mienku, d’Artagnan, rešpektujem vaše presvedčenie, Porthos, a hoci sme bojovali za opačné záujmy, ostaňme priateľmi. Ministri, princovia, králi sa pominú ako príval, občianska vojna zhasne ako plameň, ale my ostaneme.“

„Áno,“ prisvedčil d’Artagnan, „buďme stále mušketiermi a uchovajme si ako jedinú zástavu tú slávnu vlajku z bašty Saint-Gervais, na ktorú dal veľký kardinál vyšiť tri ľalie.“

„Áno,“ pridal sa Aramis, „či už kardinál, alebo frondéri, čo tam po tom! Buďme znovu dobrými sekundantmi pri súbojoch, oddanými priateľmi vo vážnych veciach a veselými spoločníkmi pri zábavách!“

„A zakaždým, keď sa stretneme pri bitke, pri slovách ,Place Royal‘ vezmime meč do ľavej ruky a podajme si pravú, aj keby to bolo v hroznom krviprelievaní,“ zakončil Athos.

„Rozprávate, až to človeka unáša,“ povedal Porthos.

„Ste najväčší zo všetkých ľudí,“ doplnil ho d’Artagnan, „a prevyšujete nás o desať lakťov.“

Athos sa nesmierne natešene usmial.

„Dohodnuté,“ povedal. „A teraz, páni, spečaťme to podaním ruky. Ste aspoň trochu kresťania?“

„Doparoma!“ zahundral d’Artagnan.

„Buďme kresťania aspoň pri tejto príležitosť, aby sme ostali verní svojej prísahe,“ povedal Aramis.

„Ach, som ochotný prisahať, na čo len chcete,“ oznámil Porthos, „dokonca aj na Mohameda! Nech ma čert vezme, ak som bol niekedy šťastnejší než v tejto chvíli.“

A dobrácky Porthos si utrel vlhké oči.

„Má niekto z vás kríž?“ spýtal sa Athos.

Porthos a d’Artagnan pozreli na seba a pokrútili hlavou. Aramis sa usmial a vytiahol spod košele diamantový kríž, ktorý mal na krku na šnúre perál.

„Tu je.“

„Nuž, prisahajme na tento kríž,“ pokračoval Athos, „je zo vzácneho materiálu. Prisahajme, že napriek všetkému budeme navždy držať spolu, a nech táto prísaha nezaväzuje len nás, ale aj našich potomkov! Vyhovuje vám takáto prísaha?“

„Áno,“ súhlasili jendohlasne.

„Ach, zradca,“ zašepkal d’Artagnan Aramisovi, „dali ste nám prisahať na kríž nejakej frondérky.“

XXXII. Kompa cez rieku Oise

Čitateľ azda nezabudol na mladého cestovateľa, ktorého sme nechali na ceste do Flámska. Keď Raoul stratil z dohľadu svojho ochrancu, ktorý ho od kráľovskej baziliky sledoval očami, popchol koňa, aby čo najskôr unikol bolestným myšlienkam a pred Olivainom skryl dojatie, ktoré prezrádzali aj črty jeho tváre.

Hodina rýchleho klusu však veľmi rýchlo rozptýlila všetky chmáry, ktoré vnášali do bohatej mladíkovej obrazotvornosti smútok. Neznáma rozkoš z pocitu, že je slobodný, príjemná aj pre tých, ktorí nikdy nemali pocit závislosti, pozlátila Raoulovi oblohu i zem, a najmä ďaleký azúrový obzor života, ktorý voláme budúcnosťou.

Keď sa však niekoľko ráz pokúsil nadviazať rozhovor s Olivainom, zistil, že dlhé dni cesty budú veľmi smutné. Spomenul si na nežné, presvedčivé a zaujímavé grófove slová, keď prechádzali cez mestá, o ktorých mu nikto nemohol dať vzácnejšie informácie ako Athos, najvzdelanejší a najzábavnejší zo všetkých sprievodcov.

Raoul zasmútil ešte viac pri ďalšej spomienke. V Louvres cez závoj topoľov uvidel malý zámok, ktorý mu tak veľmi pripomínal zámoček La Vallièrovcov, že sa pri ňom na desať minút zastavil a až potom pokračoval v ceste, vzdychajúc a neodpovedajúc Olivainovi na zdvorilú otázku, prečo je taký dojatý. Pohľad na vonkajšie predmety má zásadným spôsobom spojenie s nitkami pamäti a dotkne sa ich niekedy aj proti našej vôli. Ak sa raz toto vlákno rozochveje, zavedie nás ako Ariadnina niť do bludiska myšlienok, kde človek kráčajúc za tieňom minulosti, ktorý nazývame spomienkou, zablúdi. Pohľad na tento zámok preniesol Raoula o päťdesiat míľ na západ a pred očami sa mu začal premietať život od chvíle, keď videl malú Louisu po prvý raz, až kým sa s ňou rozlúčil. Každá koruna duba a ružica na bridlicovej streche mu pripomínali, že sa vzďaľuje od svojich priateľov a detstva namiesto toho, aby sa k nim vracal, a že ich možno opúšťa naveky.

So srdcom plným smútku a s ťažkou hlavou zastal pred krásnou skupinkou rozkvitnutých gaštanov, okolo ktorých bzučali roje včiel. Zoskočil z koňa a Olivainovi rozkázal, aby odviedol kone ku krčmičke, ktorú bolo vidieť pri ceste asi na dostrel z muškety, a tam požiadal hostinského, aby mu priniesol listový papier a atrament na stôl, ktorý akoby tu bol pripravený práve na písanie.

Olivain poslúchol a pokračoval v ceste, zatiaľ čo Raoul si sadol za stôl, oprel sa oň lakťami a zasnene pozoroval čarovnú krajinku, posiatu zelenými poľami a skupinkami stromov, podchvíľou striasajúcimi z vlasov kvety ako sneh.

Strávil takto niekoľko minút, až ho vyrušila červená postava, ktorá sa so šatkou okolo pása i cez ruku a s bielou čiapkou na hlave blížila k nemu s papierom, atramentom a perom.

„Ale, ale,“ povedalo zjavenie, „vidím, že všetci šľachtici majú rovnaké myšlienky, lebo pred necelou štvrťhodinou sa tu zastavil jeden mladík, mal takého dobrého koňa ako vy, vyzeral taký vznešený ako vy, bol vo vašich rokoch, sadol si pod touto skupinkou stromov, dal si doniesť stôl a stoličku a najedol sa so starým pánom, ktorý vyzeral ako jeho vychovávateľ. Jedli paštétu, z ktorej nenechali ani štipku a vypili fľašu mâçonského, z ktorého nenechali ani kvapku. Ale našťastie ešte máme to isté staré víno a tú istú paštétu, ak si pán ráči rozkázať…“

„Nebudem, milý priateľ,“ odvetil Raoul s úsmevom, „ďakujem vám, teraz potrebujem len to, o čo som vás žiadal. Bol by som však šťastný, keby atrament bol čierny a pero dobré. Ak mi to splníte, zaplatím za pero toľko ako za fľašu a za atrament ako za paštétu.“

„Tak potom dám paštétu a fľašu vášmu sluhovi,“ nástojil hostiteľ, „a vy budete mať pero a atrament zadarmo.“

„Ako chcete,“ odpovedal Raoul, ktorý sa učil zaobchádzať s touto zvláštnou kastou spoločnosti.

Hostiteľ, spokojný so zárobkom, položil na stôl papier, atrament a pero. Pero bolo náhodou dosť dobré, a tak sa Raoul pustil do písania.

Hostinský s akýmsi mimovoľným obdivom hľadel na pôvabnú a pritom vážnu a milú tvár.

„To nie je taký hosť ako ten predošlý,“ povedal hostinský Olivainovi, ktorý práve prichádzal za Raoulom, aby zistil, či niečo nepotrebuje, „váš mladý pán nie je veľký jedák.“

„Pán mal ešte pred troma dňami chuť do jedla, ale predvčerom ju stratil.“

Olivain a hostinský sa pobrali do krčmy. Olivain, zo zvyku, aký mávajú sluhovia spokojní so svojím postavením, rozpovedal krčmárovi všetko, čo podľa jeho mienky mohol o mladom šľachticovi povedať.

Raoul za ten čas písal:

Pane,

po štvorhodinovej ceste sa zastavujem, aby som Vám napísal, pretože mi stále chýbate. Podchvíľou sa obraciam, akoby som Vám odpovedal na Vaše slová. Bol som taký omráčený Vaším odchodom a zarmútený naším rozlúčením, že som Vám len chabo vyjadril všetku svoju nehu a vďačnosť. Odpustíte mi to, pane, lebo Vaše srdce je také šľachetné, že ste iste pochopili všetko, čo sa odohrávalo v mojom srdci. Napíšte mi, pane, prosím Vás, lebo Vaše rady sú časťou môjho života a okrem toho, ak Vám to môžem povedať, znepokojujem sa, lebo sa mi zdá, že sa pripravujete na akúsi nebezpečnú výpravu. Neopovážil som sa Vás na ňu opýtať a sám ste mi nič nepovedali. Ako vidíte, potrebujem od Vás čerstvé správy. Odkedy Vás nemám pri sebe, obávam sa, že urobím nejakú chybu. Boli ste pre mňa silnou oporou, pane, a dnes, prisahám, cítim sa veľmi opustený.

Boli by ste taký láskavý, pane, ak dostanete nejaké správy z Blois, keby ste mi napísali pár riadkov o mojej malej priateľke slečne de La Vallière, ktorej stav, ako viete, vzbudzoval ešte určité obavy, keď som odchádzal. Chápete, pane, môj dobrý ochranca, aké vzácne a nenahraditeľné sú pre mňa spomienky na chvíle, ktoré som s Vami strávil. Dúfam, že niekedy pomyslíte aj na mňa, a keby som Vám zavše chýbal a cítili by ste malilinkú ľútosť nad tým, že nie som s Vami, bol by som na vrchole šťastia. Vedel by som, že ste zaznamenali moju lásku a oddanosť a že sa mi podarilo Vás o tom presvedčiť, keď som mal ešte to šťastie pri Vás žiť.

Keď Raoul dopísal list, cítil väčší vnútorný pokoj. Obzrel sa, či sa hostinský a Olivain na neho nepozerajú, a pobozkal papier. Bol to nemý a clivý prejav nežnosti, ktorý Athosovo srdce bolo schopné uhádnuť pri otváraní listu.

Za ten čas Olivain vypil fľašu vína a zjedol paštétu, aj kone si trochu oddýchli. Raoul kývol na hostinského, hodil zlatku na stôl, vyhupol sa do sedla a v Senlise hodil list na poštu.

Oddych pomohol jazdcom i koňom pokračovať v ceste bez zastávky. Vo Verberie Raoul nariadil Olivainovi, aby sa popýtal na mladého šľachtica, ktorý šiel pred ním. Ľudia odpovedali, že ho videli prechádzať dedinou pred necelou trištvrte hodinou, že mal dobrého koňa, ako povedal krčmár, a že cválal celkom pekne.

„Pokúsime sa dostihnúť toho šľachtica,“ povedal Raoul Olivainovi, „ide tiež do armády, budeme mať príjemnú spoločnosť.“

Boli štyri hodiny popoludní, keď Raoul došiel do Compiègne. Tam sa schuti najedol a znovu sa spýtal na mladého šľachtica, ktorý šiel pred nimi: ako Raoul, aj on sa zastavil v hostinci U zvona a fľaše, ktorý bol v Compiègne najlepší, a potom pokračoval v ceste a poznamenal, že chce spať v Noyone.

„Budeme spať v Noyone,“ rozhodol Raoul.

„Pane,“ odpovedal úctivo Olivain, „dovoľte mi poznamenať, že od rána sme kone už veľmi unavili. Bolo by dobré, myslím, spať tu a hneď zavčas ráno pokračovať v ceste. Osemnásť míľ stačí na prvý deň.“

„Pán gróf de La Fère si želá, aby som sa ponáhľal,“ odvetil Raoul, „a aby som sa dostavil k pánu Princovi na štvrtý deň pred obedom. Poďme až do Noyonu, bude to taký istý kus cesty, aký sme urobili z Blois do Paríža. Prídeme tam o ôsmej. Kone budú môcť celú noc oddychovať a ráno o piatej sa znovu vydáme na cestu.“

Olivain sa neopovážil protirečiť tomuto rozhodnutiu, nasledoval svojho pána, ale hundral pomedzi zuby.

„Choďte, choďte, vyčerpajte sa hneď prvý deň, a zajtra namiesto dvadsiatich míľ urobíte desať, pozajtra už len päť a na ďalší deň už budete v posteli. Tam si potom oddýchnete. Všetci mladíci sú chvastúni.“

Ako vidieť, Olivain veru nebol vychovaný v škole Planchetov a Grimaudov.

Raoul bol skutočne unavený, ale chcel vyskúšať svoje sily. Vychovaný Athosovými zásadami a istý, že ho tisíc ráz počul hovoriť o dvadsaťpäťmíľových denných túrach, nechcel zostať horší ako jeho vzor. A d’Artagnan, ten chlap zo železa, celý akoby len z nervov a svalov, vzbudzoval v ňom obdiv.

Raoul teda napriek Olivainovým námietkam stále popoháňal svojho koňa. Hnal sa krásnou cestičkou ku kompe, ktorá vraj o celú míľu skracovala cestu. Keď došli na kopec, uvideli pred sebou rieku. Na brehu stála skupinka jazdcov, chystali sa nasadnúť na kompu. Raoul ani chvíľu nezapochyboval, že je to mladý šľachtic so svojou družinou. Zakričal, ale boli ešte príliš ďaleko, aby ho počuli. Hoci bol jeho kôň vysilený, pohnal ho do cvalu. Vlnitý terén mu však čoskoro zakryl pohľad na cestujúcich, a keď sa znovu dostal na kopec, kompa sa už odrazila od brehu a plavila na druhú stranu.

Keď Raoul videl, že ich už nedostihne, zastal a počkal na Olivaina.

Vtom začuli výkrik. Raoul sa obrátil a z dlane si urobil striešku nad oči, aby videl cez zapadajúce slnko.

„Olivain, čo sa tam robí?“ zvolal.

Druhý výkrik bol prenikavejší ako prvý.

„Ech, pane, lano na kompe sa pretrhlo a kompu strhol prúd. Čosi sa hádže vo vode.“

„Máte pravdu,“ zvolal Raoul s pohľadom upretým na rieku, ktorú nádherne osvetľovali slnečné lúče, „kôň, jazdec!“

„Topia sa,“ vykríkol Olivain.

A mal pravdu, aj Raoul bol presvedčený, že sa stalo nejaké nešťastie a že sa v rieke topí človek. Popustil koňovi uzdu, vrazil mu ostrohy do boka a zviera hnané bolesťou preskočilo akúsi ohradu, obopínajúcu cestu ku kompe, a padlo do rieky, pričom sa doďaleka rozstrekli spenené vlny.

„Ach, pane,“ zvolal Olivain, „panebože, čo to robíte?“

Raoul pobádal svojho koňa k nešťastníkovi zmietajúcemu sa v nebezpečenstve. Napokon, nebolo to preňho nič mimoriadne. Vyrástol na brehu Loiry a dalo by sa povedať, že mu vlny boli kolískou. Sto ráz preplával Loiru na koni, tisíckrát ju preplával sám. Athos predvídal čas, keď sa z vikomta stane vojak a vycvičil ho vo všetkom.

„Och, božemôj!“ zúfal si Olivain. „Čo by povedal pán gróf, keby vás videl?“

„Pán gróf by urobil to isté, čo ja,“ odpovedal Raoul a plával ďalej.

„Ale čo ja? Čo ja?“ kričal Olivain, poskakujúci bledý a zúfalý na brehu. „Ako sa dostanem na druhú stranu?“

„Skoč do vody, zbabelec!“ zvolal Raoul a plával stále ďalej.

Potom sa obrátil k jazdcovi, ktorý sa zmietal na dvadsať krokov od neho, a povedal:

„Odvahu, pane, odvahu, ideme vám na pomoc.“

Olivain popošiel dopredu, potom cúvol, pribrzdil koňa, ktorý sa vzpínal, obrátil ho a napokon do hĺbky srdca zdrvený hanbou sa vrhol do rieky, ako to urobil pred chvíľou Raoul. Stále si však pritom opakoval: „Je po mne, sme stratení!“

Za ten čas kompu unášal riečny prúd. Akýsi muž so šedivými vlasmi sa hodil z kompy do rieky a odvážne plával proti prúdu.

Raoul pokračoval vo svojej ceste, pomaličky sa k nim blížil, ale kôň a jazdec sa viditeľne potápali. Kôň mal nad vodou už len nozdry a jazdec pustil uzdu a zápasil s vlnami. Zdvihol ruky, naklonil hlavu dopredu, ešte minútu a boli by zmizli pod vodou.

„Vydržte, vydržte!“ kričal Raoul.

„Neskoro,“ zašepkal mladík, „príliš neskoro!“

Voda sa mu prevalila cez hlavu a udusila hlas.

Raoul sa zošmykol z koňa, ponechal ho svojmu osudu a štyrmi tempami bol pri šľachticovi. Zachytil najprv za remenec koňa a nadvihol mu hlavu nad vodu. Zviera vydýchlo, a akoby pochopilo, že prišla pomoc, znásobilo úsilie. Raoul zároveň chytil mladíkovu ruku, pritiahol ju ku konskej hrive, kde sa mohla zachytiť s kŕčovitosťou topiaceho sa človeka. Keď si bol Raoul istý, že jazdec koňa nepustí, viedol zviera na druhý breh, pomáhal mu rozrážať vodu a posmeľoval ho cmukaním. Vzápätí zviera narazilo na plytčinu a zaborilo sa do piesku.

„Zachránený!“ zvolal muž so šedivými vlasmi, ktorý tiež dorazil k brehu.

„Zachránený!“ mimovoľne zašepkal šľachtic, pustil sa hrivy a zošmykol sa zo sedla Raoulovi do náručia.

Raoul odtiahol omdletého šľachtica na niekoľko metrov od brehu, uložil ho do trávy, uvoľnil mu šnúrky na košeli a spony na priliehavom kabátci.

O minútu bol muž so šedivými vlasmi pri ňom.

Aj Olivain sa božekajúc napokon dostal na druhú stranu a ľudia na kompe sa tiež blížili k brehu za pomoci akejsi tyče.

Vďaka starostlivosti Raoula a muža, ktorý mladého jazdca sprevádzal, do bledých líc umierajúceho sa pomaly vracal život. Šľachtic otvoril najprv vydesené oči a vzápätí ich uprel na záchrancu.

„Ach, pane,“ zvolal, „bez vás by som bol mŕtvy, trikrát mŕtvy.“

„Ako však vidíte, pane, aj takí vstávajú z mŕtvych,“ povedal Raoul, „vyviaznu z toho obyčajne kúpeľom.“

„Ach, pane, ako nesmierne som vám vďačný!“ ďakoval muž so šedivými vlasmi.

„Aj vy ste tu, môj dobrý d’Arminges? Však som vám nahnal veľa strachu? Ale je to vaša vina: boli ste mojím vychovávateľom, prečo ste ma nenaučili lepšie plávať?“

„Och, pán gróf,“ povedal starec, „keby sa vám bolo stalo nešťastie, nikdy by som sa nebol opovážil ukázať maršalovi na oči.“

„A ako sa to vlastne stalo?“ zaujímal sa Raoul.

„Nuž, pane, celkom jednoducho,“ vysvetľoval ten, ktorého oslovovali gróf. „Boli sme asi v tretine rieky, keď sa lano na kompe pretrhlo. Na krik a pobehovanie prievozníkov sa môj kôň splašil a skočil do vody. Plávam zle, neopovážil som sa hodiť do rieky. Namiesto toho, aby som pomáhal pohybom svojho koňa, tlmil som ich a bol by som sa veľmi elegantne utopil, keď vtom ste prišli vy a vytiahli ste ma z vody. A preto, pane, ak chcete, ste mojím priateľom na život a na smrť.“

„Pane,“ uklonil sa Raoul, „uisťujem vás, som vám plne k službám.“

„Ja som gróf de Guiche,“ pokračoval jazdec, „mojím otcom je maršal Grammont. A teraz, keď viete, kto som, preukážte mi tú česť a poviete mi, kto ste vy?“

„Som vikomt de Bragelonne,“ odvetil Raoul a zalial ho rumenec, že nemôže menovať svojho otca, ako to urobil gróf de Guiche.

„Vikomt, máte celú moju vďačnosť, objímme sa, buďme priateľmi.“

„Pane,“ Raoul objal grófa, „mám vás rád z celého srdca, môžete so mnou rátať ako s oddaným priateľom.“

„A teraz, kam idete, vikomt?“ spýtal sa de Guiche.

„Do armády pána Princa.“

„Aj ja,“ zvolal mladík natešene. „Výborne, vypálime spolu prvú ranu z pištole.“

„Dobre, buďte priateľmi,“ tešil sa vychovávateľ, „obidvaja ste mladí, určite máte tú istú hviezdu a bolo vám súdené sa stretnúť.“

Obaja mladíci sa usmiali.

„A teraz sa musíte prezliecť. Vaši sluhovia už asi budú v hostinci. Pripravia suché šatstvo a zohrejú víno. Poďte.“

Mladíci proti tomuto návrhu nič nenamietali, naopak, považovali ho za vynikajúci.

De Guiche mohol mať osemnásť rokov, ale bol sotva vyšší ako Raoul, ktorý mal len pätnásť. Podali si ruky, nasadli, popchli kone a bok po boku prišli popri rieke do hostinca. Jednému sa zdal tento život, o ktorý len-len že neprišiel, dobrý a veselý, druhý bol vďačný, že žil už dosť dlho, aby urobil niečo, čo asi bude príjemné jeho ochrancovi.

Olivain jediný nebol vôbec spokojný s krásnym činom svojho pána. Žmýkal rukávy a spodok kabátca a myslel na to, že krátka zastávka by ho bola zachránila nielen od nešťastia, ktorému práve unikol, ale aj od zápalu pľúc a reumy, čo istotne ešte len prídu.

XXXIII. Potýčka

V Noyone sa zdržali len toľko, čo sa poriadne vyspali. Raoul sa dal zobudiť, keby náhodou dorazil Grimaud, ale Grimaud neprišiel.

Koňom bolo takisto osem hodín oddychu a hojné stelivo na úžitok. Raoul zobudil grófa de Guiche o piatej. Narýchlo sa naraňajkovali a o šiestej už mali dve míle za sebou.

Rozhovor s mladým grófom bol pre Raoula veľmi zaujímavý. Veľa počúval a mladý gróf bez prestania rozprával. Vychovaný bol v Paríži, kam sa Raoul dostal iba raz, na kráľovskom dvore, ktorý Raoul ešte nevidel. Kúsky, ktoré stváral ako páža, dva súboje, do ktorých sa dostal napriek ediktom, a najmä napriek zákazom svojho vychovávateľa, to všetko bolo pre Raoula neobyčajne zaujímavé. Raoul bol len u pána Scarrona, a to bolo všetko. Guiche poznal každého, madam de Neuillan, slečny d’Aubigné, Scudéryovú aj Pauletovú, madam de Chevreuse a zo všetkých sa duchaplne vysmieval. Raoul sa chvel, aby sa nevysmieval aj z pani de Chevreuse, ku ktorej cítil skutočné a hlboké sympatie, ale de Guiche buď inštinktívne, alebo z náklonnosti k vojvodkyni de Chevreuse o nej vravel len samé chvály. Raoulovo priateľstvo ku grófovi sa touto chválou znásobilo.

Potom prišlo na rad dvorenie a lásky. Aj v tomto prípade musel Bragelonne viac počúvať, než hovoriť. Zdalo sa mu však, akoby z troch-štyroch dosť priehľadných dobrodružstiev poznával, že aj gróf podobne ako on skrýva hlboko v srdci nejaké tajomstvo.

De Guiche, ako spomínal, bol vychovaný na dvore, a tak poznal všetky dvorské intrigy. Bol to ten istý dvor, o ktorom Raoul toľko počul od grófa de La Fère, len sa od čias, čo tam Athos pobudol, veľmi zmenil. Preto bolo rozprávanie grófa de Guiche pre jeho spolucestujúceho úplne nové.

Mladý gróf, posmeškársky a duchaplný, popreosieval každého. Rozprával o bývalej láske madam de Longueville a Colignyho aj o osudnom dueli na Place Royale, ktorý sa preňho skončil smrťou; ale aj o jej novej láske, princovi de Marcillac, ktorý bol taký žiarlivý, že chcel zabiť každého, dokonca aj svojho spovedníka pátra d’Herblay, či o láske princa z Walesu k Mademoiselle, ktorú neskôr nazývali Grande Mademoiselle a ktorá sa preslávila tajnou svadbou s Lauzunom. Neušetril ani kráľovnú a Mazarin tiež dostal svoj diel.

Deň uplynul ako hodina. Grófov vychovávateľ, sveták a muž spoločnosti, obrnený vzdelaním až po zuby, ako to o ňom tvrdil jeho žiak, pripomenul viac ráz Raoulovi Athosovo hlboké vzdelanie a pichľavý a duchaplný výsmech, ale pokiaľ išlo o jemnosť a ušľachtilosť spôsobov, grófovi de La Fère sa nikto nevyrovnal.

Kone, s ktorými sa zaobchádzalo lepšie než včera, zastavili okolo štvrtej popoludní v Arrase. Blížili sa už k vojnovému divadlu a rozhodli sa ostať v tomto meste až do druhého dňa, pretože skupiny Španielov využívali niekedy noci na výpravy až do blízkosti Arrasu.

Francúzska armáda sa držala od Pont-à-Marc až po Valenciennes, stáčajúc sa nazad k Douai. Hovorilo sa, že pán Princ je v Béthune.

Nepriateľská armáda bola rozložená od Casselu až po Courtray a kadiaľ prechádzala, všade plienila a páchala násilnosti. Úbohí ľudia z pohraničia odchádzali zo samôt a hľadali útočisko v opevnených mestách. Arras bol zaplavený utečencami.

Hovorilo sa o nadchádzajúcej bitke, ktorá mala byť pre pána Princa rozhodujúca. Doposiaľ len manévroval, lebo čakal na posily, ktoré konečne prišli. Mladíci si blahoželali, že prišli práve vhod.

Večerali spolu a spali v jednej izbe. Boli vo veku, keď sa priateľstvo rodí veľmi rýchlo, zdalo sa im, že sa poznajú od narodenia a že sa už nikdy nebudú môcť rozísť.

Celý večer hovorili o vojne. Sluhovia čistili zbrane a mladíci nabíjali pištole, keby náhodou došlo k nejakej potýčke. Ráno sa zobudili zúfalí, lebo sa obom snívalo, že prišli príliš neskoro a už sa nemohli zapojiť do boja.

Zároveň sa dozvedeli, že princ de Condé opustil Béthune, stiahol sa smerom na Carvin, a v Béthune nechal len veľmi malú posádku. Keďže však táto správa nebola overená, mladíci sa rozhodli, že budú pokračovať v ceste do Béthune, kedykoľvek pripravení zabočiť doprava a kráčať smerom na Carvin.

Vychovávateľ grófa de Guiche poznal dokonale tento kraj, preto navrhol, aby sa pustili priečnou cestou, vedúcou medzi hradskou do Lensu a hradskou do Béthune. Grimaudovi nechali plán cesty, kadiaľ pôjdu, a okolo siedmej sa vydali na cestu.

Mladý a prchký de Guiche vravel Raoulovi:

„Sme traja páni a traja sluhovia. Naši sluhovia sú dobre ozbrojení, ale váš sa mi zdá dosť tvrdohlavý.“

„Nikdy som ho nevidel vo vojenskom remesle,“ odpovedal Raoul, „ale je Bretónec a už to samo osebe je prísľubom.“

„Áno, áno,“ pokračoval de Guiche, „som si istý, že vystrelí z muškety, keď bude na to príležitosť. Pokiaľ ide o mňa, mám dvoch spoľahlivých chlapov, ktorí bojovali ešte s mojím otcom. Sme teda šiesti, a keby sme naďabili na takú istú alebo o niečo väčšiu skupinku protivníkov, pustíme sa do nich, čo poviete, Raoul?“

„Isteže, pane,“ súhlasil vikomt.

„Hej, mladí páni, hej,“ zamiešal sa do rozhovoru vychovávateľ, „nejako sa do toho ženiete, doparoma, a čo moje inštrukcie, pán gróf? Zabúdate, že mám rozkaz doviesť vás živého a zdravého k pánu Princovi? Keď už budete v armáde, dajte sa hoci aj zabiť, ak vám to urobí radosť, ale do tých čias vás upozorňujem, že ako hlavný veliteľ vydám rozkaz na ústup a obrátim sa chrbtom k prvému peru, ktoré uvidím.“

De Guiche a Raoul po očku na seba pozreli a usmiali sa. Kraj bol dosť zalesnený a zavše stretali skupinky sedliakov. Odchádzali z domovov, hnali pred sebou dobytok a na vozíkoch alebo v rukách niesli najvzácnejší majetok.

V Ablaine sa dozvedeli, že pán Princ skutočne odišiel z Béthune a zdržuje sa niekde medzi Cambrinom a La Venthie. Nechali znova odkaz Grimaudovi a pobrali sa bočnou cestou, ktorá za pol hodiny doviedla skupinku na breh potôčika, vlievajúceho sa do rieky Lys.

Krajina bola rozkošná, popretínaná údoliami zelenými ako smaragd. Zavše sa uberali lesíkmi. Vychovávateľ sa obával streľby a v každom lesíku poslal napred oboch grófových sluhov, ktorí takto vytvárali akúsi prednú hliadku. Vychovávateľ a obaja mladíci tvorili hlavný voj a Olivain s karabínou na kolene a s číhajúcim pohľadom ich kryl zozadu.

Už dlhší čas bolo vidieť na obzore dosť hustý les. Keď došli asi na sto metrov od neho, pán d’Arminges poslal oboch grófových sluhov dopredu.

Sluhovia zmizli medzi stromami, mladíci a vychovávateľ kráčali so smiechom v rozhovore asi o sto krokov za nimi. Olivain bol vzadu asi na takú istú vzdialenosť, keď odrazu zaznelo hádam šesť výstrelov z muškety. Vychovávateľ vykríkol, aby zastali, mladíci poslúchli a zadržali kone. V tom okamihu bolo vidieť, ako obaja sluhovia bežia nazad.

Mladíci boli netrpezliví, najradšej by sa boli hneď dozvedeli, prečo sa strieľalo, popchli kone a vyrazili sluhom oproti. Vychovávateľ sa pustil za nimi.

„Zastavili vás?“ spýtali sa živo obaja mladíci.

„Nezastavili,“ odpovedali sluhovia, „dokonca je celkom pravdepodobné, že nás ani nevideli. Výstrely zazneli vpredu, asi na sto krokov od nás, takmer na tom najhustejšom mieste. Vrátili sme sa po rozkazy.“

„Podľa mňa,“ povedal pán d’Arminges, „a takisto podľa môjho želania, by bolo najlepšie, keby sme ustúpili. V tomto lese sa môže skrývať záloha.“

„Nevideli ste teda nič?“ spýtal sa gróf sluhov.

„Zdá sa mi, že som videl žlté uniformy jazdcov, ktorí vkĺzli do koryta potoka.“

„To je ono,“ usúdil vychovávateľ, „natrafili sme na skupinu Španielov. Nazad, páni, nazad!“

Obaja mladíci sa uistili posledným pohľadom, že ani jeden nie je ochotný ustúpiť, a hoci vychovávateľ už obrátil koňa späť, obaja vyrazili dopredu. Raoul zavelil: „Za mnou, Olivain!“ a gróf de Guiche: „Za mnou, Urbain a Blanchet!“

A skôr, než sa vychovávateľ stačil spamätať z prekvapenia, obaja zmizli v lese.

Mladíci popchli kone a vytiahli pištole. O päť minút už boli na mieste, odkiaľ, ako sa zdalo, zaznela streľba. Pridržali kone a postupovali opatrnejšie.

„Pst, jazdci!“ povedal de Guiche.

„Áno, traja na koňoch a traja pešo.“

„Čo robia? Vidíte?“

„Áno, zdá sa mi, že prehľadávajú raneného alebo mŕtveho muža.“

„To bude nejaká zákerná vražda,“ poznamenal Guiche.

„Veď sú to vojaci,“ namietol Bragelonne.

„Áno, ale prívrženci, a to znamená lupiči.“

„Ideme?“ spýtal sa Raoul.

„Ideme!“ súhlasil Guiche.

„Páni,“ vykríkol úbohý vychovávateľ, „páni, preboha…“

Ale mladíci nepočúvali. Vyrazili tryskom a vychovávateľov výkrik mal jediný účinok, že upozornil Španielov na nebezpečenstvo.

Vzápätí traja jazdci vyrazili proti mladíkom, zatiaľ čo ďalší traja ďalej okrádali pocestného. Až keď sa dvaja mladíci dostali bližšie, zistili, že nejde o jedného pocestného, ale o dvoch.

Keď boli na desať krokov, Raoul vystrelil prvý, ale minul cieľ a v ľavej ruke pocítil bolesť, ako keby ho niekto šľahol bičom. Potom vystrelil znovu a Španiela zasiahla guľka priamo do pŕs. Rozhodil ruky a spadol doluznak na chrbát koňa. Kôň sa obrátil a odcválal aj s ním.

V tej chvíli Raoul ako cez mračno videl, že na neho mieri hlaveň muškety. Prišla mu na um Athosova rada, prudko ako blesk pristavil koňa, ten sa vzopäl, a vtom zaznel výstrel.

Kôň uskočil nabok, všetky štyri nohy pod ním klesli, padol a pridlávil Raoulovi nohu. Španiel vyskočil, držal mušketu za hlaveň a pažbou chcel Raoulovi rozmlátiť hlavu. Raoul nemohol ani vytiahnuť meč z pošvy, ani pištoľ z vrecka na sedle. Keď videl, ako sa mu nad hlavou zvŕta pažba, mimovoľne privrel oči. Vtom priskočil de Guiche a priložil Španielovi pištoľ na krk.

„Vzdajte sa!“ povedal. „Alebo ste na mieste mŕtvy!“

Mušketa vypadla vojakovi z rúk a vzdal sa.

De Guiche zavolal jedného zo svojich sluhov, odovzdal mu zajatca do opatery s rozkazom, aby mu vpálil guľku do hlavy, keby sa pokúšal ujsť, potom zoskočil z koňa a podišiel k Raoulovi.

„Namojdušu, pane,“ povedal Raoul so smiechom, akokoľvek jeho bledá tvár prezrádzala oprávnené vzrušenie z prvého dobrodružstva, „veľmi rýchlo splácate dlhy, nechceli ste mi ostať dlho zaviazaný. Keby nebolo vás,“ dodal opakujúc grófove slová, „bol by som mŕtvy, trikrát mŕtvy.“

„Môj protivník ušiel,“ povedal de Guiche, „a tým mi umožnil prísť vám na pomoc. Asi ste vážne zranený, vidím, že ste celý zakrvavený!“

„Myslím, že mám nejaký škrabanec na ruke,“ povedal Raoul, „pomôžte mi dostať sa spod koňa. Dúfam, že budem môcť pokračovať v ceste.“

Pán d’Arminges a Olivain už zosadli a dvíhali koňa, ktorý zápasil so smrťou. Raoulovi sa podarilo vytiahnuť nohu zo strmeňa a vzápätí stál na nohách.

„Nemáte niečo zlomené?“ spýtal sa de Guiche.

„Namojdušu nič, chvalabohu,“ odpovedal Raoul. „Ale čo sa stalo s nešťastníkmi, ktorých tí surovci prepadli?“

„Prišli sme príliš neskoro, myslím, že ich zabili a s korisťou ušli. Moji dvaja sluhovia sú pri telách.“

„Poďme sa pozrieť, možno ešte žijú a mohli by sme im poskytnúť pomoc,“ povedal Raoul. „Olivain, zdedili sme dva kone, no ja som prišiel o svojho klusáka. Vezmite si toho lepšieho pre seba a mne dajte svojho.“

Potom podišli na miesto, kde ležali obete.

XXXIV. Mních

Boli to dvaja muži. Jeden sa ani nepohol, ležal s tvárou v kaluži krvi, zasiahnutý troma guľkami. Bol mŕtvy.

Druhého sluhovia opreli o strom – stál s pohľadom upretým k nebu a so zopätými rukami sa modlil. Guľka mu rozštiepila stehennú kosť.

Mladíci podišli najprv k mŕtvemu a pozreli na seba:

„Je to kňaz, má tonzúru,“ povedal Bragelonne. „Och, prekliatci, čo siahajú na služobníkov Božích!“

„Poďte sem, pane,“ povedal Urbain, starý vojak, ktorý sa zúčastnil s kardinálom-vojvodom všetkých bitiek, „poďte sem… S tým sa už nedá nič robiť, zatiaľ čo tento sa možno bude dať ešte nejako zachrániť.“

Ranený sa smutne usmial.

„Mňa zachrániť? To nie, skôr mi pomôcť zomrieť.“

„Ste kňaz?“ spýtal sa Raoul.

„Nie, pane.“

„Váš nešťastný spoločník, ako sa zdá, je duchovný,“ pokračoval Raoul.

„Je to farár z Béthune, pane, niesol na bezpečné miesto posvätné nádoby z kostola a chrámový poklad, lebo pán Princ včera opustil naše mesto a zajtra už v ňom možno bude Španiel. Keďže sa však vedelo, že nepriateľské tlupy sa motajú po vidieku a naše poslanie je nebezpečné, nikto s ním nechcel ísť, a tak som sa ponúkol ja.“

„A tí surovci vás napadli, tí surovci strieľali na kňaza?“

„Páni,“ povedal ranený, rozhliadajúc sa okolo seba, „mám veľké bolesti a bol by som veľmi rád, keby ste ma preniesli do nejakého domu.“

„Kde by vám pomohli?“

„Nie, kde by som sa vyspovedal.“

„Možno nie ste tak vážne ranený, ako si myslíte,“ upokojoval ho Raoul.

„Pane,“ stonal ranený, „verte mi, nestrácajme zbytočne čas, guľka mi rozštiepila vrchnú časť stehennej kosti a prenikla až do vnútorností.“

„Ste lekár?“ spýtal sa de Guiche.

„Nie,“ povedal umierajúci, „ale vyznám sa trochu v ranách a moja je smrteľná. Pokúste sa ma teda preniesť niekde, kde by som mohol nájsť kňaza, alebo si dajte tú námahu a priveďte mi ho sem. Moja duša sa musí zachrániť, lebo telo je už stratené.“

„Nie je možné, aby ste zomreli za to, že ste urobili dobrý skutok, Boh vám pomôže.“

„Páni, preboha vás prosím,“ zozbieral ranený všetky sily, aby sa zdvihol, „nemárnime čas zbytočnými rečami. Buď mi pomôžte dostať sa do najbližšej dediny, alebo prisahajte na svoju spásu, že mi pošlete prvého mnícha, prvého farára, prvého duchovného, ktorého stretnete. Možno sa nenájde človek, ktorý by sa opovážil prísť,“ dodal s nádychom zúfalstva, „lebo sa vie, že Španieli sa potĺkajú po vidieku, a ja zomriem bez rozhrešenia.“

Ranený stonal s takou hrôzou, že sa mladíci začali chvieť.

„Však to nedovolíte? Bolo by to strašné!“

„Pane, upokojte sa,“ chlácholil ho de Guiche, „prisahám, že sa vám dostane útechy, ktorej sa domáhate. Len nám povedzte, kde tu je nejaký dom, v ktorom by sme mohli žiadať o pomoc, a dedina, kam by sme mohli skočiť po kňaza.“

„Ďakujem, nech vám to Pánboh odplatí! Keď pôjdete touto cestou, asi pol míle odtiaľto je krčma, a na míľu od nej nájdete dedinu Greney. Vyhľadajte farára, ak nebude doma, zájdite do kláštora augustiniánov, je to prvý dom na pravej strane, a doveďte mi nejakého frátra. Hocijakého, mnícha alebo kňaza, len nech má od našej svätej cirkvi povolenie dávať rozhrešenie.“

„Pán d’Arminges,“ rozhodol de Guiche, „ostaňte pri tomto nešťastníkovi a dozrite, aby ho prenášali veľmi opatrne. Z vetiev urobte nosidlá a vysteľte ich našimi plášťami. Dvaja sluhovia nech ho nesú a tretí nech je pripravený vystriedať toho, ktorý sa unaví. My s vikomtom ideme hľadať farára.“

„Choďte, pán gróf, len sa, preboha, nevystavujte nebezpečenstvu!“ prosil ho vychovávateľ.

„Nebojte sa. Napokon, dnes by sa nám už nič nemalo stať.“

„Len odvahu, pane,“ povedal Raoul ranenému, „ideme splniť vaše želanie!“

„Boh vám žehnaj, páni!“ šepkal zomierajúci s nesmiernou vďačnosťou.

Obaja mladíci odcválali označeným smerom, zatiaľ čo vychovávateľ vojvodu de Guiche dozeral pri zhotovovaní nosidiel.

Po desiatich minútach mladíci zbadali hostinec. Raoul ani nezosadol z koňa, len zavolal na hostinského, že prinesú raneného, a poprosil ho, aby za ten čas pripravil všetko, čo bude potrebné na jeho ošetrenie. Okrem toho ho požiadal, že ak pozná niekde v okolí nejakého lekára alebo ránhojiča, aby poňho poslal. On poslovi zaplatí.

Keď hostinský videl dvoch bohato oblečených mladíkov, sľúbil všetko, o čo žiadali, a keď zasa naši dvaja jazdci videli, že sa začalo s prípravami na prijatie raneného, popchli kone a pobrali sa smerom do Greney.

Prešli vyše míle a už začali rozoznávať prvé domy dediny, ktorých strechy, pokryté červenkastými škridlami, sa výrazne odlišovali od okolitých zelených stromov. Vtom zbadali, že sa oproti nim na oslovi nesie akýsi biedny mních, ktorého podľa širokého klobúka a sivého vlneného habitu považovali za brata augustiniána. Akoby im ho náhoda poslala do cesty.

Priblížili sa k mníchovi.

Bol to asi dvadsaťdvaročný muž, ktorému asketický spôsob života pridal na vzhľade niekoľko rokov. Bol bledý, ale nebola to tá mdlá bledosť, ktorá dodáva človeku krásy, ale bledosť žltkastá, žlčovitá. Krátke vlasy, čo sotva vyčnievali spod okrúhleho klobúka, vytvárajúceho mu okolo čela akýsi kruh, boli svetloplavé a jasným modrým očiam chýbal lesk.

„Pane,“ pýtal sa Raoul s obvyklou zdvorilosťou, „ste duchovný?“

„Čo vás do toho?“ odsekol cudzinec s nezdvorilou ľahostajnosťou.

„Pretože to chceme vedieť,“ odvetil gróf de Guiche povýšene.

Cudzinec pobodol osla a pokračoval v ceste. De Guiche však vzápätí skočil pred neho a zastal mu cestu.

„Odpovedzte, pane, pýtam sa vás slušne a na každú otázku sa má odpovedať.“

„Predpokladám, že som slobodný človek, a záleží na mne, či odpoviem, alebo nie prvým dvom náhodným osobám, ktoré pochytil rozmar vypytovať sa.“

De Guiche s námahou potlačil v sebe zúrivú chuť polámať mníchovi hnáty.

„Po prvé, nie sme dve náhodné osoby,“ povedal, premáhajúc sa, „môj priateľ je vikomt de Bragelonne a ja som gróf de Guiche. A okrem toho sa nevypytujeme z rozmaru, ale kvôli ranenému umierajúcemu, ktorý sa domáha duchovnej útechy. Ak ste kňaz, vyzývam vás v mene ľudskosti: poďte s nami a pomôžte tomu človeku. Ak nie ste kňaz, je to niečo celkom iné. Upozorňujem vás aj v mene zdvorilosti, o ktorej, zdá sa, nemáte ani potuchy, že vás potrestám za vašu bezočivosť.“

Bledý mních ofialovel a usmial sa takým čudným spôsobom, že Raoul, ktorý ho nespúšťal z očí, pocítil, že mu ten úsmev zviera srdce.

„Bude to nejaký španielsky alebo flámsky špión,“ povedal a siahol na pištoľ.

Odpovedal mu Raoulov výhražný, blesku podobný pohľad.

„Tak čo, pane, odpoviete?“ opakoval de Guiche.

„Som duchovný, páni,“ odpovedal mladý muž a na jeho tvári sa objavila obvyklá ľahostajnosť.

„Tak, otče,“ zasunul Raoul pištole zase do vrecka a dodal svojim slovám úctivý výraz, ktorý však nevychádzal z úprimného srdca, „ak ste duchovný, nájdete, ako vám to povedal môj priateľ, príležitosť uplatniť svoj úrad. Nešťastného raneného nesú za nami a majú sa zastaviť v najbližšom hostinci. Žiada si prítomnosť služobníka Božieho.“

„Idem,“ precedil mních cez zuby a popchol osla.

„Ak tam nepôjdete, pane,“ varoval ho de Guiche, „uvedomte si, že máme kone, ktoré dobehnú vášho osla, a dáme vás lapiť, kamkoľvek by ste sa utiahli. Prisahám vám, že potom s vami rýchlo skoncujeme, hocikde sa nájde strom a povraz.“

Mníchov pohľad zase zažiaril, ale to bolo všetko. Znova zopakoval: „Idem,“ a odišiel.

„Poďme za ním, bude to istejšie,“ poznamenal de Guiche.

A obaja mladíci sa vydali znovu na cestu a, prispôsobujúc krok svojich koní kroku mníchovho osla, kráčali za ním na dostrel pištole.

Po piatich minútach sa mních obrátil, aby sa presvedčil, či ide niekto za ním, alebo nie.

„Vidíte, že sme urobili dobre,“ usúdil Raoul.

„Ten mních je hrozný!“ striasol sa gróf de Guiche.

„Hrozný,“ prikývol Raoul, „najmä výraz jeho tváre. A tie žlté vlasy, vyhasnuté oči, tie pery, miznúce pri každučkom slove, ktoré povie…“

„Áno, áno,“ súhlasil de Guiche, ktorý si menej všímal tieto detaily. Zatiaľ čo on rozprával, Raoul pozoroval. „Áno, zvláštna tvár, ale títo mnísi sú prinútení žiť veľmi ponižujúcim spôsobom: od pôstov blednú, bičovanie z nich robí pokrytcov a oči im vyhasínajú od neustáleho plaču za radosťami života, z ktorých sa my tešíme.“

„Nech je, ako chce, ale ten úbohý muž dostane svojho duchovného,“ povedal Raoul, „ale, namojdušu, ten kajúcnik vyzerá, akoby mal čistejšie svedomie než jeho spovedník. Pokiaľ ide o mňa, priznávam, že som zvyknutý na kňazov, ktorí vyzerajú inakšie.“

„Ach, nechápete?“ povedal de Guiche. „Tento patrí k potulným frátrom, ktorí žobronia po cestách, kým im dobrodenie nespadne z neba. Väčšinou sú to cudzinci: Škóti, Íri, Dáni. Niekoľko ráz mi ukázali podobných.“

„Takých príšerných?“

„To nie, ale rozhodne odpudzujúcich.“

„Aké nešťastie pre úbohého raneného, umierať v náručí takého mnícha.“

„Ach, rozhrešenie prichádza od Boha a nie od toho, čo ho dáva,“ povedal de Guiche. „A predsa, ak chcete, poviem vám, že by som radšej zomrel bez Božieho požehnania, než by som mal mať do činenia s podobným spovedníkom. Iste ste mojej mienky, vikomt? Videl som, ako ste hladkali pištole, akoby ste mu chceli roztrieštiť hlavu.“

„Áno, gróf, je to čudné a istotne vás to prekvapí, ale pri pohľade na toho človeka som pociťoval neurčitú hrôzu. Postavil sa vám niekedy had do cesty?“

„Nikdy,“ odvetil de Guiche.

„Nuž, mne sa to stalo v našich blaisoiských lesoch a pamätám sa, že pri pohľade na prvého hada, ktorý na mňa hľadel kalnými očami a skrútený do klbka pohyboval len hlavou a jazykom, strnul som bledý a akoby omámený, až mi gróf de La Fère…“

„Váš otec?“ spýtal sa de Guiche.

„Nie, môj tútor,“ odpovedal Raoul a začervenal sa.

„Aha,“ prikývol de Guiche.

„Až mi teda gróf de La Fère povedal: ,No tak, Bragelonne, taste meč,‘ len vtedy som sa rozbehol k hadovi a rozťal ho vo dvoje vo chvíli, keď sa už sipiac dvíhal na chvoste predo mnou. Nuž, prisahám vám, že som mal ten istý pocit pri pohľade na toho človeka, keď odsekol: ,Čo vás do toho?‘, a keď na mňa tak pozrel.“

„Vyčítate si, že ste ho nerozťali vo dvoje ako toho hada?“

„Namojveru hej, skoro,“ odpovedal Raoul.

V tej chvíli zbadali krčmičku. Z druhej strany sa k nej už blížil sprievod s raneným. Viedol ho d’Armignes, dvaja muži niesli umierajúceho, tretí držal kone.

Mladíci pobodli kone.

„Tu je ten ranený,“ povedal de Guiche, prechádzajúc popri augustiniánskom frátrovi, „buďte taký dobrý a trochu sa poponáhľajte, pane.“

Raoul prešiel popri mníchovi po druhej strane cesty a znechutene odvrátil hlavu.

Mladíci predišli spovedníka, aby ranenému oznámili jeho príchod. Ten sa nadvihol, a keď videl mnícha, ktorý popohnal osla, znovu klesol na nosidlá a tvár mu ožiaril lúč radosti.

„Urobili sme pre vás všetko, čo sme mohli,“ povedali mladíci, „a pretože sa ponáhľame za armádou pána Princa, budeme pokračovať v ceste. Iste nám to prepáčite, pane. Povráva sa, že sa schyľuje k veľkej bitke a neradi by sme prišli na druhý deň.“

„Len choďte, mladí páni,“ povedal ranený, „skutočne ste pre mňa urobili všetko, čo sa urobiť dalo, a mne neostáva nič iné, len vám ešte raz zopakovať: Boh opatruj vás i tých, čo sú vám drahí!“

„Pane,“ oznámil de Guiche svojmu vychovávateľovi, „pôjdeme napred, vy nás dobehnete na ceste do Cambrinu.“

Hostinský stál vo dverách, všetko už bolo pripravené: posteľ, obväzy, aj sluha odbehol po lekára do najbližšieho mesta.

„Dobre,“ povedal hostinský, „všetko je pripravené, ako ste si želali. Nezastavíte sa, aby ste si obviazali ranu?“ spýtal sa Bragelonna.

„Och, moja rana, to nič nie je,“ odvetil vikomt, „budem mať na to dosť času pri ďalšej zastávke. Chcem vás však požiadať o láskavosť. Keď uvidíte prechádzať okolo jazdca a bude sa vás pýtať na mladíka na ryšavom koni v sprievode sluhu, povedzte mu, že ste ma skutočne videli, ale že som pokračoval v ceste a budem obedovať v Mazingarbe a spať v Cambrine. Ten jazdec je môj sluha.“

„Nebolo by lepšie a istejšie, keby som sa ho spýtal, ako sa volá a povedal mu vaše meno?“ spýtal sa hostinský.

„Nadmerná opatrnosť nemôže byť na škodu,“ povedal Raoul, „volám sa vikomt de Bragelonne a on Grimaud.“

V tej chvíli ranený prichádzal z jednej a mních z druhej strany. Mladíci ustúpili, aby mohli prejsť nosidlá, mních zišiel z osla a prikázal, aby ho odviedli do stajne, ale neodstrojovali.

„Otče,“ povedal de Guiche, „vyspovedajte toho statočného človeka a nebojte sa výdavkov: všetko je zaplatené.“

„Ďakujem, pane,“ odvetil mních s takým úsmevom, že Bragelonnovi prebehol mráz po tele.

„Poďme, gróf,“ nástojil Raoul, ktorý inštinktívne nevedel vystáť prítomnosť augustiniána, „poďme, nejako zle sa tu cítim.“

„Ďakujem vám ešte raz, šľachetní mladí páni,“ povedal ranený, „a nezabudnite na mňa vo svojich modlitbách!“

„Nebojte sa,“ ubezpečil ho de Guiche a popchol koňa, aby dobehol Bragelonna.

Obaja sluhovia vošli s nosidlami do domu. Hostinský a jeho žena už stáli na schodíkoch. Nešťastný ranený mal strašné bolesti, no zaujímalo ho len jedno, či mních ide za ním.

Keď žena uvidela toho bledého a zakrvaveného človeka, prudko chytila muža za ruku.

„Čo ti je?“ spýtal sa muž. „Je ti zle?“

„Nie, ale pozri!“ povedala hostinská a ukázala na raneného.

„Doparoma, vyzerá veľmi zle.“

„To som nechcela povedať,“ triasla sa žena, „pýtam sa, či ho nepoznáš?“

„Toho človeka? Počkaj…“

„Ach, vidím, že ho poznávaš, lebo si akosi zbledol.“

„Máš pravdu!“ vykríkol hostinský. „Nešťastie padlo na náš dom, je to bývalý béthunský kat.“

„Bývalý béthunský kat!“ zašepkal mladý mních a urobil taký pohyb, akoby chcel zastať. Na tvári sa mu objavil výraz odporu.

Pán d’Arminges, ktorý stál vo dverách, si všimol toto zaváhanie.

„Pán mních,“ povedal, „či už ten nešťastník je, alebo bol katom, to ešte neznamená, že nie je človek. Preukážte mu poslednú službu, ktorú od vás žiada, a váš čin bude tým záslužnejší.“

Mních neodpovedal, ale mlčky sa pobral do nízkej izby, kde obaja sluhovia položili zomierajúceho na posteľ. Keď videli, že sa k posteli blíži služobník Boží, obaja vyšli von a zavreli za mníchom a nešťastníkom dvere.

D’Arminges a Olivain ich už čakali, všetci štyria nasadli na kone a odcválali po ceste, na ktorej predtým zmizli Raoul a jeho druh.

Keď sa vychovávateľ a jeho skupinka stratili za zákrutou, pred krčmou zastal nový pocestný.

„Čo si pán želá?“ spýtal sa hostinský, ešte bledý a rozochvený zo strašného objavu.

Pocestný urobil posunok, akoby pil, skočil na zem, ukázal na koňa a naznačil, akoby sa naň škriabal.

,Ach, doparoma, vyzerá ako nemý,‘ povedal si hostinský v duchu.

„A kde chcete piť?“ spýtal sa hostinský.

„Tu,“ povedal pocestný a ukázal na stôl.

„Mýlil som sa,“ zahundral hostinský, „nie je nemý!“

Uklonil sa, odskočil po fľašu vína a nejaké sucháre a všetko položil pred mlčanlivého hosťa.

„Pán si neželá nič iné?“ spýtal sa.

„Ale áno,“ odvetil pocestný.

„Čo si pán želá?“

„Rád by som vedieť, či ste nevideli tadiaľto prechádzať pätnásťročného šľachtica na ryšavom koni a v sprievode sluhu?“

„Vikomta de Bragelonne?“ spýtal sa hostinský.

„Áno, toho.“

„A vy ste pán Grimaud?“

Pocestný prikývol.

„Nuž,“ povedal hostinský, „váš mladý pán tu bol pred necelou štvrťhodinou, obedovať bude v Mazingarbe a spať v Cambrine.“

„Koľko je do Mazingarbu?“

„Dve a pol míle.“

„Ďakujem.“

Grimaud bol presvedčený, že pred zotmením svojho pána dostihne, uspokojil sa, utrel si čelo, nalial pohár vína a mlčky ho vypil.

Práve chcel prázdny pohár odložiť a naliať si ešte raz, keď z izby umierajúceho zaznel hrozný výkrik.

Grimaud vyskočil.

„Čo je to? Odkiaľ prichádza ten krik?“ spýtal sa.

„Z izby raneného,“ odpovedal hostinský.

„Akého raneného?“ spýtal sa Grimaud.

„Bývalého béthunského kata, ktorého pred chvíľou prepadli španielski bojovníci, potom ho dvaja ľudia priniesli sem a teraz sa spovedá frátrovi augustiniánovi. Zdá sa, že veľmi trpí.“

„Bývalého béthunského kata?“ zamrmlal Grimaud, listujúc vo svojej pamäti. „Môže mať do päťdesiat rokov, vysoký, silný, tmavý, s čiernymi vlasmi a fúzmi?“

„Áno, pravda, okrem fúzov, ktoré mu ošediveli a vlasov, ktoré mu obeleli. Poznáte ho?“ spýtal sa hostinský.

„Raz som sa s ním stretol,“ odpovedal Grimaud, ktorému sa zachmúrilo čelo pri obraze, ktorý vykreslila táto spomienka.

Pribehla hostinská a celá sa chvela.

„Počul si?“ povedala svojmu mužovi.

„Áno,“ hostinský hľadel nepokojne na dvere izby.

Vtom sa ozval ďalší výkrik, oveľa slabší než prvý, a po ňom nasledovalo dlhé a ťahavé stonanie.

Všetci traja pozreli na seba a zachveli sa.

„Musíme sa ísť pozrieť, čo sa tam deje,“ usúdil Grimaud.

„Akoby niekoho hrdúsili,“ zahundral hostinský.

„Ježiši!“ vykríkla žena a prežehnala sa.

Je známe, že Grimaud toho nikdy veľa nenavravel, radšej konal. Vyrútil sa k dverám a prudko nimi zatriasol, boli však zvnútra zamknuté.

„Otvorte,“ vykríkol hostinský, „otvorte! Pán mních, ihneď otvorte!“

Nikto mu neodpovedal.

„Otvorte, lebo vyvalím dvere!“ zakričal Grimaud.

Znova ticho.

Grimaud sa rozhliadol okolo seba a zbadal kliešte, ktoré ležali v kúte. Vrhol sa na ne, a skôr než mu v tom hostinský mohol zabrániť, vypáčil dvere.

Izba bola celá v krvi, ktorá presakovala cez matrace. Ranený už nekričal, chrčal a mních bol preč.

„Mních!“ zvolal hostinský. „Kde je mních?!“

Grimaud skočil k oknu otvorenému do dvora.

„Ušiel tadeto,“ vykríkol.

„Myslíte?“ vydesil sa hostinský. „Výčapník, choďte sa pozrieť, či je mníchov osol ešte v stajni.“

„Osol je preč!“ oznámil vzápätí muž.

Grimaud zvraštil obočie, hostinský zopäl ruky a nedôverčivo hľadel okolo seba. Jeho žena nemala odvahu vkročiť do izby a vydesená stála vo dverách.

Grimaud sa priblížil k ranenému, hľadel na jeho drsné a výrazné črty, pripomínajúce mu strašnú udalosť. Chvíľu ho zachmúrene a nemo pozoroval, potom povedal:

„Niet pochýb, je to naozaj on.“

„Ešte žije?“ spýtal sa hostinský.

Grimaud neodpovedal, rozopol ranenému kabátec, aby mu nahmatal srdce. Odrazu však obaja cúvli, hostinský vykríkol od hrôzy a Grimaud zbledol.

Kat mal na ľavej strane pŕs vrazenú dýku až po rukoväť.

„Bežte po pomoc,“ povedal Grimaud, „ja zostanem pri ňom.“

Vydesený hostinský vybehol za ženou z izby.

XXXV. Rozhrešenie

Čo sa vlastne stalo.

Videli sme, že mních nesprevádzal raneného z vlastnej vôle, ale naopak, dosť neochotne. Keby bol usúdil, že sa mu podarí ujsť, hádam by bol najradšej ušiel. Ale hrozby dvoch šľachticov, ich družina a napokon iste aj vlastné úvahy prinútili mnícha, aby nedával na sebe znať neochotu a až do konca hral úlohu spovedníka. Keď vošiel do izby, priblížil sa k ranenému.

Kat náhlivým pohľadom umierajúceho, ktorému je vzácna každá minúta, preskúmal tvár muža, ktorý ho mal utešiť a prekvapene povedal:

„Otče, ste asi veľmi mladý?“

„Ľudia, čo nosia moje rúcho, nemajú vek,“ odpovedal sucho mních.

„Ach, rozprávajte sa so mnou miernejšie, otče,“ prosil ranený, „v posledných chvíľach potrebujem priateľa.“

„Veľmi trpíte?“ spýtal sa mních.

„Áno, ale väčšmi na duchu než na tele.“

„Zachránime vašu dušu,“ povedal mladík. „Ste však naozaj béthunským katom, ako vraveli tí ľudia?“

„Nuž,“ odvetil živo ranený, lebo sa obával, aby slovo kat neodohnalo od neho poslednú útechu, „áno, bol som ním, ale už pred pätnástimi rokmi som sa toho remesla vzdal. Ešte stále sa zúčastňujem popravy, ale sám už nestínam.“

„Desíte sa teda svojho remesla?“

Kat si zhlboka povzdychol.

„Kým som stínal hlavy len v mene zákona a spravodlivosti, spával som celkom pokojne, pretože ma chránili spravodlivosť a zákon,“ vravel, „ale od jednej strašnej noci, keď som sa stal nástrojom neobyčajnej pomsty a keď som s nenávisťou zdvihol meč na Božie stvorenie, odvtedy…“

Kat sa odmlčal a zúfalo pokrútil hlavou.

„Len vravte,“ posmeľoval ho mních, sadol si k posteli raneného a začal sa zaujímať o toto zvláštne rozprávanie.

„Ach,“ z umierajúceho vytryskla dlho potláčaná bolesť, „ach, celých dvadsať rokov som sa pokúšal udusiť výčitky svedomia dobrými skutkami. Nikdy viac som už neprelieval krv, pri každej príležitosti som vydával svoj život do nebezpečenstva, len aby som zachránil životy iných a uchovával som zemi ľudské životy ako náhradu za ten, čo som vzal. A to ešte nie je všetko: majetok nadobudnutý vo svojom povolaní som porozdeľoval chudobným, stal som sa neúnavným návštevníkom kostolov, ľudia, ktorí predo mnou utekali, si zvykli stretávať sa so mnou. Všetci mi odpustili, ba niektorí ma dokonca mali radi. Ale myslím, že Boh mi neodpustil, lebo spomienka na jednu popravu ma ustavične prenasleduje a každú noc sa mi pred očami objavuje prízrak tej ženy.“

„Ženy? Vy ste zavraždili ženu?“ zvolal mních.

„Aj vy?“ úpel kat, „aj vy používate slovo, ktoré mi znie v ušiach? Zavraždil? Zavraždil teda, nepopravil! Som vrah, a nie vykonávateľ spravodlivosti!“

Zavrel oči a zastonal.

Mních sa určite bál, aby nezomrel skôr, než mu ešte niečo povie, preto ho náhlivo vyzval:

„Pokračujte, keď všetko vyrozprávate, Boh a ja to posúdime.“

„Och, otče,“ pokračoval kat so zavretými očami, ako keby sa obával, že uvidí nejaký hrozný predmet, keby ich otvoril, „tá hrôza, ktorú nemám síl prekonať, sa zdvojnásobuje v noci, a keď prechádzam cez nejakú rieku. Vtedy sa mi zdá, že mi ruka oťažieva, akoby som v nej ešte držal meč, že voda nadobúda krvavú farbu, že všetky hlasy prírody, šumenie stromov, hučanie vetra, plieskanie vĺn sa spájajú do plačlivého, zúfajúceho, strašného hlasu, ktorý na mňa volá: ,Uvoľnite cestu Božej spravodlivosti!‘“

„Blúzni!“ zašepkal mních a tentoraz zavrtel on hlavou.

Kat otvoril oči, pootočil sa k mladíkovi a chytil ho za ruku.

„Že blúznim, vravíte, že blúznim?“ stonal. „Ach, to teda nie, ale vtedy bol večer, jej telo som hodil do rieky a slová, ktoré mi opakovali výčitky svedomia, som vyslovil sám vo svojej pýche. Tým, že som bol nástrojom ľudskej spravodlivosti, nazdával som sa, že som aj nástrojom spravodlivosti Božej.“

„Ako sa to vlastne stalo?… Vravte,“ nástojil mních.

„Raz večer prišiel za mnou akýsi muž, ukázal mi rozkaz a ja som šiel s ním. Štyria ďalší nás čakali. Zamaskovali ma a odviedli. Prešli sme hádam šesť míľ, zachmúrení, zamĺknutí, bez slova. Nakoniec mi cez okná malej chatrče ukázali ženu, lakťami opretú o stôl, a povedali mi: ,Tú treba popraviť!‘“

„Hrozné!“ poznamenal mních. „A poslúchli ste?“

„Otče, tá žena bola netvor: otrávila svojho druhého muža, pokúsila sa zavraždiť svojho švagra, ktorý bol medzi tými mužmi, práve predtým otrávila mladú ženu, sokyňu, a pred odchodom z Anglicka dala vraj zavraždiť kráľovho obľúbenca.“

„Buckinghama?“ zvolal mních.

„Áno, Buckinghama, máte pravdu.“

„Tá žena bola teda Angličanka?“

„Nie, Francúzka, ale vydala sa do Anglicka.“

Mních zbledol, utrel si čelo a zamkol dvere. Kat sa nazdával, že od neho odchádza a klesol so stonaním na posteľ.

„Nie, nie, tu som,“ vracal sa mních rýchlo k nemu. „Pokračujte, čo to boli za muži?“

„Jeden z nich bol cudzinec, tuším Angličan. Ostatní štyria boli Francúzi a mali na sebe mušketierske uniformy.“

„Neviete ich mená?“ spýtal sa mních.

„Nepoznám ich, ale všetci štyria volali Angličana milordom.“

„Bola to pekná žena?“

„Mladá a krásna! Och, áno, najmä krásna. Stále ju vidím, ako kľačí predo mnou, ako sa modlí s hlavou vyvrátenou dozadu. Nikdy som nevedel pochopiť, ako som mohol sťať tú krásnu hlavu.“

Mnícha akoby sa zmocnilo čudné vzrušenie. Celý sa chvel, bolo vidieť, že by sa rád na niečo spýtal, ale nemal odvahu.

Napokon, po neobyčajnom úsilí sa premohol a spýtal sa:

„Ako sa volala tá žena?“

„Neviem. Ako som vám povedal, bola vraj dva razy vydatá: raz vo Francúzsku a raz v Anglicku.“

„Vravíte, že bola mladá?“

„Mala dvadsaťpäť rokov.“

„Pekná?“

„Utešená.“

„Plavovlasá?“

„Áno.“

„Mala husté vlasy, ktoré jej padali na plecia, však?“

„Áno.“

„Oči obdivuhodného výrazu?“

„Keď chcela. Och, áno, také.“

„Neobyčajne jemný hlas?“

„Ako to viete?“

Kat sa zdvihol na lakte a uprel vydesený pohľad na mnícha, ktorý sfialovel.

„A vy ste ju zabili?“ zvolal mních. „Vy ste sa stali nástrojom podliakov, ktorí nemali tú odvahu, aby ju zabili sami! Nezľutovali ste sa nad jej mladosťou, krásou, slabosťou? Zabili ste tú ženu?“

„Ach, otče,“ úpel kat, „povedal som vám, že tá žena pod nebeským zovňajškom skrývala diabolského ducha. Keď som ju uvidel a spomenul som si na všetko zlo, čo mi urobila…“

„Vám? Čo zlého mohla urobiť vám? Vravte!“

„Zviedla môjho brata, kňaza, a ušla s ním z kláštora.“

„S tvojím bratom?“

„Áno… Môj brat bol jej prvým milencom, ona bola príčinou jeho smrti. Och, otče, otče, nedívajte sa tak na mňa! Som teda vinný? Neodpustíte mi?“

Mních zmenil výraz tváre.

„Áno, áno, odpustím vám, ak mi poviete všetko!“

„Och,“ zvolal kat, „všetko, všetko, všetko!“

„Tak vravte. Ak zviedla vášho brata… lebo vravíte, že ho zviedla, nie je tak?“

„Áno.“

„Ak bola príčinou jeho smrti… lebo ste povedali, že zapríčinila jeho smrť?“

„Áno,“ zopakoval kat.

„Potom musíte vedieť, ako sa volala za slobodna?“

„Ach, božemôj,“ nariekal kat, „božemôj! Myslím, že umieram. Rozhrešenie, otče! Rozhrešenie!“

„Povedz to meno!“ sipel mních. „A dostaneš rozhrešenie.“

„Volala sa… Bože môj, zľutuj sa nado mnou!“ zašepkal kat a klesol na posteľ. Bol bledý, celý sa chvel a zdalo sa, že zomiera.

„Jej meno!“ zopakoval mních a nahol sa nad neho, akoby z neho chcel to meno vyrvať. „Jej meno!… Povedz… inak nedostaneš rozhrešenie!“

Zdalo sa, že umierajúci zbiera posledné sily. Mníchovi zažiarili oči.

„Anne de Bueil,“ zašepkal ranený.

„Anne de Bueil!“ vykríkol mních, narovnal sa a vystrel obe ruky k nebesám. „Anne de Bueil, povedal si, Anne de Bueil, však?“

„Áno, áno, tak sa volala. Teraz mi dajte rozhrešenie, lebo zomieram.“

„Ja ti mám dať rozhrešenie?“ smial sa mních, až umierajúcemu vstávali vlasy na hlave. „Ja ti mám dať rozhrešenie? Nie som kňaz!“

„Vy nie ste kňaz?“ zvolal kat. „A čo potom ste?“

„Hneď ti to poviem, darebák!“

„Ach, panebože!“

„Som lord John Francis Winter!“

„Nepoznám vás!“ chrčal kat.

„Len počkaj, počkaj, hneď ma spoznáš. Som lord John Francis Winter a tá žena…“ zopakoval.

„A tá žena?“

„Bola moja matka!“

Kat vykríkol, to bol ten strašný výkrik, čo bolo počuť prvýkrát.

„Och, odpusťte mi, odpusťte mi,“ šepkal, „ak nie v Božom, tak aspoň vo svojom mene, ak nie ako kňaz, tak aspoň ako syn.“

„Tebe odpustiť!“ sipel falošný mních. „Tebe odpustiť! Boh to možno urobí, ale ja nikdy!“

„Zo súcitu,“ prosil kat a vystieral k nemu ruky.

„Niet súcitu pre človeka, ktorý nepoznal súcit. Zomri bez rozhrešenia, zomri v zúfalstve, zomri a buď zatratený.“

Vytiahol z kutne dýku a vrazil mu ju do pŕs:

„Tu je moje rozhrešenie.“

Vtedy ľudia počuli druhý výkrik, slabší než ten prvý, a po ňom dlhé stonanie.

Kat padol znovu horeznak na posteľ. Mních ani nevytiahol dýku z rany, rozbehol sa k oknu, otvoril ho a skočil medzi kvety v záhradke. Prešmykol sa do stajne, vzal osla a dobehol k najbližšiemu stromu. Tam zhodil zo seba mníšsky šat, z kufra vytiahol jazdecký oblek, obliekol si ho a ponáhľal sa pešo na stanicu dostavníkov, kde si najal koňa, a tryskom uháňal do Paríža.

XXXVI. Grimaud rozpráva

Grimaud ostal pri katovi sám. Hostinský bežal po pomoc, žena sa modlila.

Po chvíli otvoril ranený oči.

„Pomoc!“ zašepkal. „Pomoc! Och, božemôj, božemôj, čo už nenájdem na tomto svete priateľa, ktorý by mi pomohol k životu alebo k smrti?“

S veľkou námahou si priložil ruku k prsiam a dotkol sa rukoväte dýky.

„Vydržte, išli po pomoc,“ naklonil sa k nemu Grimaud.

„Kto ste?“ spýtal sa ranený a uprel na Grimauda neprirodzene roztvorené oči.

„Starý známy,“ odvetil Grimaud.

„Vy?“

Ranený sa usiloval rozpamätať na črty muža, s ktorým sa zhováral.

„Za akých okolností sme sa stretli?“ spýtal sa.

„Raz v noci pred dvadsiatimi rokmi, vás môj pán vyzdvihol v Béthune a zaviedol vás do Armentières.“

„Poznávam vás, ste jedným zo štyroch sluhov,“ povedal kat.

„Áno.“

„Kde ste sa tu vzali?“

„Idem okolo, zastavil som sa v hostinci, aby si kôň trochu oddýchol. Počul som, že béthunský kat je ranený, keď ste vtom dva razy zakričali. Pri prvom výkriku sme pribehli, pri druhom sme vyrazili dvere.“

„A čo mních?“ spýtal sa kat. „Videli ste mnícha?“

„Akého mnícha?“

„Mnícha, ktorý tu bol so mnou?“

„Nie, nevidel, ten tu už nebol, podistým ušiel cez okno. On vás bodol?“

„Áno,“ prikývol kat.

Grimaud sa pohol, akoby chcel odísť.

„Čo chcete robiť?“ spýtal sa ranený.

„Treba ho prenasledovať.“

„Vystríhajte sa toho.“

„Prečo?“

„Pomstil sa a dobre urobil. Teraz dúfam, že mi Boh odpustí, keď som si už odpykal svoj hriech.“

„Vysvetlite mi to,“ žiadal ho Grimaud.

„Tá žena, ktorú ste ma vy a vaši priatelia prinútili zabiť…“

„Milady?“

„Áno, máte pravdu, milady, tak ste ju volali…“

„Čo má milady spoločné s tým mníchom?“

„Bola to jeho matka.“

Grimaud sa zapotácal a pozrel na umierajúceho chmúrnym, takmer trpkým pohľadom.

„Jeho matka?“ zopakoval.

„Áno, jeho matka.“

„On teda vie o tom tajomstve?“

„Považoval som ho za mnícha a pri spovedi som mu všetko povedal.“

„Nešťastník!“ zvolal Grimaud a vlasy mu zvlhli od potu už pri myšlienke na následky tohto činu. „Nešťastník, dúfam, že ste nikoho nemenovali?“

„Nepovedal som ani jedno meno, lebo nijaké nepoznám, okrem mena jeho matky za slobodna, podľa toho ju poznal, a vie len, že jeho strýko bol medzi sudcami.“

Vyčerpaný klesol. Grimaud mu chcel pomôcť a siahol po rukoväti dýky.

„Nedotýkajte sa jej,“ prosil kat, „ak vyberiete dýku, zomriem.“

Grimaud ostal chvíľu s vystretou rukou, potom sa odrazu udrel po čele:

„Ach, ak sa ten muž dozvie mená ostatných, môj pán je stratený.“

„Ponáhľajte sa, ponáhľajte sa,“ zvolal kat, „ak ešte žije, upozornite ho a upozornite aj jeho priateľov. Verte, že moja smrť neznamená koniec tohto hrozného dobrodružstva.“

„Kam mal namierené?“ spýtal sa Grimaud.

„Do Paríža.“

„Kto ho zastavil?“

„Dvaja mladí šľachtici, čo mali namierené k armáde. Jeden z nich sa volal vikomt de Bragelonne, počul som, keď ho oslovil jeho druh.“

„A ten mladík vám priviedol toho mnícha?“

„Áno.“

Grimaud zdvihol oči k nebu.

„Že by to bola vôľa Božia?“ mrmlal si.

„Určite,“ odpovedal ranený.

„Je to hrozné,“ zamrmlal Grimaud, „a predsa si tá žena zaslúžila osud, aký mala. Nezdá sa vám?“

„Keď človek umiera, vidí zločiny iných v porovnaní so svojimi menšie,“ povedal kat, privrel oči a vyčerpaný klesol.

Grimaud váhal medzi súcitom, ktorý mu bránil nechať toho človeka bez pomoci a strachom, ktorý mu prikazoval ihneď odísť s touto správou za grófom de La Fère, keď vtom začul na chodbe kroky a uvidel hostinského s lekárom, ktorého sa predsa len podarilo nájsť.

Za nimi sa hrnulo niekoľko zvedavcov, ktorých privábila rýchlo sa šíriaca zvesť o čudnej udalosti.

Lekár sa priblížil k umierajúcemu, ktorý vyzeral, že je v bezvedomí.

„Najprv treba vytiahnuť železo z hrude,“ povedal významne krútiac hlavou.

Grimaud si spomenul na výstrahu, ktorú ranený vyriekol pred chvíľou a obrátil sa.

Lekár odhrnul kabátec, roztrhol košeľu a odhalil hruď. Dýka bola zatlačená do pŕs až po rukoväť.

Lekár chytil rukoväť, čím viac ťahal, tým ranený viac s údesnou strnulosťou otváral oči. Keď bola čepeľ z rany úplne von, ústa mu ovenčila krvavá pena, a keď potom vydýchol, z rany vytryskol prúd krvi. Umierajúci uprel na Grimauda pohľad so zvláštnym výrazom, pridusene zachrčal a dokonal.

Grimaud vzal zakrvavenú dýku, ktorá ležala v izbe a všetkým naháňala strach, kývol na hostinského, aby šiel s ním, so vznešenosťou hodnou svojho pána zaplatil účet, vysadol na koňa a odišiel.

Najprv mal v úmysle vrátiť sa rovno do Paríža, ale vzápätí si spomenul, že by jeho dlhá neprítomnosť mohla v Raoulovi vzbudiť nepokoj. Uvedomil si, že Raoul bude od neho len na dve míle, za štvrť hodiny by ho teda dostihol a cesta ta a späť a vysvetlenie mu zaberú necelú hodinu. Popchol koňa do cvalu a o desať minút zoskočil pri Korunovanom oslovi, jedinej krčme v Mazingarbe.

Po prvých slovách, ktoré si vymenil s hostinským, sa presvedčil, že dostihol toho, ktorého hľadá.

Raoul sedel pri stole s grófom de Guiche a jeho vychovávateľom, ale ranné pochmúrne dobrodružstvo zanechalo na oboch mladých čelách smútok, ktorý sa nepodarilo rozohnať ani pánu d’Arminges, človeku zvyknutému na podobné veci.

Odrazu sa otvorili dvere a v nich sa objavil Grimaud celý bledý, zaprášený a postriekaný krvou toho nešťastného človeka.

„Grimaud, môj drahý Grimaud, konečne si tu!“ zvolal Raoul, vstal, bežal k nemu a pýtal sa:

„Ako sa má pán gróf? Nie je mu aspoň trochu smutno za mnou? Videl si ho odvtedy, čo sme sa rozlúčili? Vrav, ja ti mám takisto veľa čo rozprávať. Za tie tri dni sa udialo veľmi veľa vecí. Čo ti je? Si nejaký bledý. A tá krv, čo znamená tá krv?“

„Naozaj, je to krv,“ povedal gróf de Guiche a tiež vstal. „Nie ste ranený, priateľ?“

„Nie som ranený, pane, to nie je moja krv,“ odvetil Grimaud.

„A čia?“ spýtal sa Raoul.

„Je to krv nešťastníka, ktorého ste nechali v hostinci. Zomrel mi v náručí.“

„Ten muž zomrel v tvojom náručí? A vieš, kto to bol?“

„Viem,“ odvetil Grimaud.

„Bol to bývalý béthunský kat.“

„Viem.“

„Poznal si ho?“

„Áno.“

Dvaja mladíci na seba pozreli.

„Čo chcete, páni,“ povedal d’Arminges, „je to osud, a ani kat sa mu nevyhne. Len čo som videl jeho ranu, vedel som, že je zle, a ako viete, aj on si to myslel, lebo sa domáhal mnícha.“

Pri slove mních Grimaud zbledol.

„No tak, poďme k stolu!“ d’Arminges, rovnako ako všetci muži tej doby a predovšetkým jeho veku, nepripúšťal nijaké rozcitlivenie pri jedení.

„Áno, pane, máte pravdu,“ usúdil Raoul. „Poďme, Grimaud, daj si poslúžiť, rozkazuj, objednávaj, pozhovárame sa, až si oddýchneš.“

„Nie, pane, to nie, nemôžem sa zdržiavať ani chvíľu, musím sa vrátiť do Paríža.“

„Ako to, odchádzaš do Paríža? Mýliš sa, do Paríža pôjde Olivain, a ty ostaneš.“

„Celkom naopak, Olivain ostane, a ja odídem. Prišiel som len kvôli tomu, aby som vám to oznámil.“

„Ale prečo tá zmena?“

„To vám nemôžem povedať.“

„Vysvetli mi to.“

„Nemôžem vám to vysvetliť.“

„Čo je to za žart?“

„Pán vikomt predsa vie, že nikdy nežartujem.“

„To áno, ale viem aj to, že pán gróf de La Fère povedal, že zostaneš pri mne a Olivain sa vráti do Paríža. Budem sa riadiť rozkazmi pána grófa.“

„Nie však za týchto okolností, pane.“

„Odmietaš ma poslúchnuť?“

„Áno, pane, tentoraz vám musím odoprieť poslušnosť.“

„Trváš na svojom?“

„Áno, odchádzam, veľa šťastia, pán vikomt.“

Grimaud sa uklonil, obrátil sa k dverám, vtom sa však rozzúrený a znepokojený Raoul rozbehol za ním a chytil ho za ruku.

„Grimaud, zostaň, chcem, aby si zostal,“ zvolal Raoul.

„Chcete, aby som dovolil zabiť pána grófa?“ odvetil Grimaud. Uklonil sa a chcel odísť.

„Grimaud, priateľ môj, neodídeš predsa takto,“ naliehal vikomt, „nenecháš ma v tejto neistote! Grimaud, vrav, vrav, preboha!“

„Môžem vám povedať len jedno, pane, lebo tajomstvo, na ktoré sa pýtate, nepatrí mne. Stretli ste sa s mníchom, však?“

„Áno.“

Dvaja mladíci na seba s hrôzou pozreli.

„Priviedli ste ho k ranenému?“

„Áno.“

„Mali ste si ho kedy všimnúť?“

„Áno.“

„Spoznali by ste ho, keby ste ho niekedy stretli?“

„Áno, áno, prisahám,“ povedal Raoul.

„Ja tiež,“ pridal sa de Guiche.

„Ak sa s ním niekde stretnete,“ povedal Grimaud, „kdekoľvek by to bolo, na ceste, na ulici, v kostole, všade, pripučte ho, bezcitne a nemilosrdne ho rozmliaždite, ako by ste to urobili s hadom, s jedovatou zmijou, rozmliaždite ho a neodchádzajte od neho, kým nebude mŕtvy. Kým bude žiť, životy piatich ľudí budú v nebezpečenstve, a môj tiež.“

Grimaud nepovedal už ani slovo, využil údiv a hrôzu tých, čo ho počúvali a vybehol z miestnosti.

„Pán gróf, nepovedal som, že ten mních mi pripomínal plaza?“ obrátil sa Raoul ku grófovi de Guiche.

O dve minúty bolo počuť na hradskej cval koňa. Raoul pribehol k oknu.

Grimaud uháňal do Paríža. Pozdravil vikomta, zakýval mu klobúkom a vzápätí sa stratil za ohybom cesty.

Na ceste Grimaudovi napadli dve veci: po prvé, že pri takejto rýchlosti jeho kôň nevydrží ani desať míľ. A po druhé, že nemá peniaze.

Lenže Grimaud mal tým plodnejšiu predstavivosť, čím menej rozprával. Na najbližšej zastávke, kde prepriahali kone, predal svojho koňa a za získané peniaze si najal poštový koč.

XXXVII. V predvečer bitky

Z pochmúrnych úvah prebral Raoula až hostinský, ktorý vbehol do miestnosti a kričal:

„Španieli! Španieli!“

Bolo to také vážne, že všetky ostatné starosti museli ustúpiť. Mladíci sa dozvedeli, že nepriateľ postupuje rýchlo cez Houdin a Béthune.

Kým pán d’Arminges vydával rozkazy na odchod a sluhovia sedlali oddýchnuté kone, obaja mladíci vyliezli do horných okien a rozhliadli sa po okolí. Od Marsinu a Lensu sa skutočne hrnulo veľa pešiakov a jazdcov. Tentoraz to nebola skupina potulných bojovníkov, ale celá armáda.

Nemali teda na výber, museli poslúchnuť múdre rady pána d’Arminges a dať sa na ústup.

Mladíci rýchlo zbehli dolu. Pán d’Arminges už bol v sedle. Olivain držal kone mladíkov a sluhovia grófa de Guiche starostlivo strážili zajatého Španiela, sediaceho na biednej kobylke. Z prehnanej opatrnosti mu zviazali aj ruky.

Skupinka sa pustila klusom cestou do Cambrinu, kde dúfala nájsť princa. Ale princ od včerajška nebol ani tam; utiahol sa do La Bassée, zmätený falošnou správou, že nepriateľ prebrodil rieku Lys v Estaire.

Oklamaný princ sa stiahol s vojskom z Béthune, zhromaždil všetky svoje sily medzi Vieille-Chapelle a Venthie a s maršalom de Grammont prešiel osobne po celej línii. Keď sa vrátil, sadol si za stôl a zhromažďoval správy od dôstojníkov sediacich po oboch stranách. Nikto však nepriniesol nič spoľahlivé. Nepriateľská armáda zmizla pred štyridsiatimi ôsmimi hodinami, akoby sa prepadla. Princ bol mrzutý a neobyčajne ustaraný, keď vošiel službukonajúci dôstojník a oznámil maršalovi, že sa s ním chce niekto rozprávať.

Vojvoda de Grammont si vyžiadal od princa povolenie a vyšiel von.

Princ ho sledoval pohľadom ku dverám. Nikto neprehovoril, aby ho nevyrušil z úvah. Odrazu zaznelo hrozné zadunenie. Princ rýchlo vstal a ukázal smerom, odkiaľ zvuk prišiel. Poznal ho, išlo o výstrel z dela. Aj ostatní dôstojníci povstávali.

V tej chvíli sa dvere opäť otvorili.

„Vaša milosť,“ objavil sa v nich rozžiarený maršal de Grammont, „ráči vaša milosť dovoliť, aby môj syn, gróf de Guiche a jeho spoločník, vikomt de Bragelonne, podali správy o nepriateľovi, ktorého hľadáme?“

„Akože, či dovolím?“ ožil princ. „Nielenže dovolím, ale si to želám. Nech vojdú.“

Maršal potisol mladíkov dnu a tí sa ocitli zoči-voči princovi.

„Hovorte, páni,“ pozdravil ich princ, „najprv hovorte, a potom si vymeníme zdvorilostné poklony. Najviac ma súri dozvedieť sa o nepriateľovi, kde je a čo robí.“

Slovo patrilo, samozrejme, grófovi de Guiche. Bol starší od Raoula a navyše ho k princovi uviedol jeho otec. Okrem toho ho princ už dávno poznal, kým Raoula videl prvý raz.

Gróf de Guiche vyrozprával teda princovi, čo videli v manzigarbeskej krčme.

Raoul sa celý čas díval na mladého generála, ktorý sa preslávil bitkami pri Rocroy, Fribourgu a pri Nordlingene.

Louis de Bourbon, princ de Condé, ktorého po smrti jeho otca Henriho de Bourbon volali podľa vtedajšieho zvyku pánom Princom, mal asi dvadsaťsedem rokov, orlí pohľad, ohnutý nos, dlhé zvlnené vlasy, nevysokú, ale zdatnú postavu a všetky vlastnosti veľkého bojovníka: rozhľad, rýchle rozhodovanie a fantastickú odvahu. To mu však nijako neuberalo na elegancii a duchaplnosti, takže okrem prevratu, ktorý vyvolal svojimi novými postrehmi vo vojenskom umení, urobil rozruch aj na kráľovskom dvore v Paríži medzi mladými pánmi, ktorých na rozdiel od elegantných pánov bývalého dvora Bassompierra, Bellegarda a vojvodu d’Angoulême volali švihákmi.

Z prvých slov grófa de Guiche a zo smeru, odkiaľ znelo dunenie kanóna, princ všetko pochopil. Nepriateľ prešiel cez rieku Lys pri Saint-Venante a postupoval na Lens s úmyslom zmocniť sa mesta a odrezať francúzsku armádu od Francúzska. Kanóny veľkého kalibru, ktorých dunenie chvíľami prerážalo dunenie ostatných diel, odpovedali kanonáde Španielov a Lotrinčanov.

Ale aké silné je asi to vojsko? Ide o oddiel, ktorý má odvrátiť pozornosť? Alebo je to celá armáda?

Na túto poslednú princovu otázku de Guiche nevedel odpovedať. Bola to najdôležitejšia otázka, a okrem toho princ chcel mať presnú, podrobnú a spoľahlivú odpoveď.

Raoul premohol ostýchavosť, ktorá sa ho mimovoľne pred princom zmocnila, podišiel k nemu a povedal:

„Dovolí mi jeho milosť povedať niekoľko slov, ktoré jej azda pomôžu dostať sa z rozpakov?“

Princ sa obrátil a jediným pohľadom si mladíka premeral. Usmial sa, keď zistil, že je to sotva pätnásťročný chlapec.

„Isteže, pane, rozprávajte,“ odpovedal, zjemňujúc úsečný a dôrazný hlas.

„Jeho milosť by sa mohla povypytovať zajatého Španiela,“ odpovedal zapýrený Raoul.

„Máte španielskeho zajatca?“ zvolal princ.

„Áno, milosť.“

„Ach, máte pravdu, na to som zabudol,“ ozval sa de Guiche.

„Je to pochopiteľné, veď ste ho zajali vy, gróf,“ odpovedal Raoul s úsmevom.

Starý maršal sa obrátil k vikomtovi, povďačný za chválu, s akou sa vyjadril o jeho synovi, zatiaľ čo princ zvolal:

„Tento mladík má pravdu, dajte priviesť zajatca!“

Princ vzal medzitým grófa de Guiche nabok, vypytoval sa ho, akým spôsobom zajali Španiela a kto je ten mladík, ktorý prišiel s ním.

„Pane, viem, že máte list od mojej sestry, pani de Longueville,“ prihovoril sa potom princ Raoulovi, „ale vidím, že dobrou radou sa mi odporúčate sám.“

„Milosť, nechcel som prerušovať vašu výsosť pri dôležitom rozhovore s pánom grófom,“ povedal Raoul a opäť sa začervenal. „Tu máte ten list.“

„Dobre,“ odpovedal princ, „dáte mi ho neskôr. Tu je zajatec, myslime na to, čo je najnaliehavejšie.“

Zajatec patril ku kondotiérom, ktorých bolo v tom čase ešte dosť, predávali svoju krv tomu, čo ju chcel kúpiť a zostarli v úskokoch a zbojstvách. Nepovedal ešte ani slova, a tak tí, čo ho zajali, ani nevedeli, akej je národnosti.

Princ naňho pozrel s neskrývanou nedôverou.

„Akej si národnosti?“ spýtal sa ho.

Zajatec povedal čosi v cudzej reči.

„Ech, zdá sa, že je Španiel. Grammont, neviete náodou po španielsky?“

„Namojdušu, výsosť, veľmi slabo.“

„Ja takisto,“ usmial sa princ. „Páni,“ obrátil sa k tým, čo stáli okolo neho, „je medzi vami niekto, kto hovorí po španielsky a bol by ochotný robiť tlmočníka?“

„Ja, výsosť,“ ponúkol sa Raoul.

„Vy hovoríte po španielsky?“

„Obstojne, aspoň natoľko, aby som mohol teraz splniť rozkazy vašej výsosti.“

Zajatec bol po celý čas ľahostajný, akoby ani netušil, o čo ide.

„Jeho milosť sa vás pýta, akej ste národnosti?“ opýtal sa ho mladík veľmi čistým kastílskym nárečím.

„Ich bin ein Deutscher,“ odpovedal zajatec.

„Čo do čerta vraví?“ zlostil sa princ. „Akou hatmatilkou to hovorí?“

„Vraví, že je Nemec, výsosť,“ prekladal Raoul, „ale pochybujem o tom, lebo má zlý prízvuk a chybnú výslovnosť.“

„Hovoríte aj po nemecky?“ spýtal sa princ.

„Áno, výsosť,“ odvetil Raoul.

„Natoľko, aby ste ho mohli vypočúvať v tej reči?“

„Áno, výsosť.“

„Tak začnite.“

Raoul začal vypočúvať a skutočnosť jeho domnienku len potvrdila. Zajatec nerozumel, alebo sa tváril, že nerozumie, čo sa ho Raoul pýta, a Raoul zase nerozumel dobre jeho odpovediam, ktoré boli akousi miešaninou flámčiny a alsasčiny. Napriek nesmiernemu zajatcovmu úsiliu vyhnúť sa riadnemu vypočúvaniu, Raoul napokon odhalil prízvuk toho muža.

„Non siete Spagnuolo, non siete Tedesco, siete Italiano,“ povedal.

Zajatec sa pohol a zahryzol si do pery.

„Ach, teraz rozumiem výborne,“ potešil sa princ de Condé, „a pretože je Talian, prevezmem vypočúvanie osobne. Ďakujem, vikomt, od tejto chvíle vás menujem svojím tlmočníkom,“ smial sa princ.

Zajatec však nebol ochotný odpovedať ani po taliansky a usiloval sa len o jedno, vyhnúť sa otázkam. Preto nevedel nič: ani počet nepriateľských vojakov, ani mená svojich veliteľov, ani cieľ postupu armády.

„Dobre,“ povedal princ, keď vybadal, že sa vykrúca. „Toho muža chytili pri lúpeži a vražde. Mohol si vykúpiť život, keby bol odpovedal, nechce však nič povedať, odveďte ho a zastreľte.“

Zajatec zbledol, dvaja vojaci ho chytili za rameno a odvádzali k dverám. Princ sa zatiaľ obrátil k maršalovi Grammontovi, akoby už bol zabudol na rozkaz, čo vydal.

Zajatec vo dverách zastal. Vojaci, ktorí poznali len rozkaz, ho chceli nasilu prinútiť, aby šiel ďalej.

„Počkajte,“ ozval sa zajatec po francúzsky, „budem hovoriť, vaša milosť.“

„Aha, vedel som, že sa to takto skončí,“ odpovedal princ so smiechom. „Mám výborný spôsob, ako ľuďom rozviazať jazyk. Mladí páni, využite ho, až sami budete veliť.“

„Ale pod podmienkou, že mi vaša výsosť bude prisahať, že mi daruje život,“ pokračoval zajatec.

„Na moju šľachtickú česť,“ odpovedal princ.

„Tak sa pýtajte, vaša milosť.“

„V ktorých miestach sa armáda prebrodila cez Lys?“

„Medzi Saint-Venantom a Airom.“

„Kto jej velí?“

„Gróf de Fuensaldagna, generál Beck a arcivojvoda osobne.“

„Koľko má vojakov?“

„Osemnásťtisíc mužov a tridsaťšesť kanónov.“

„A postupuje?“

„Na Lens.“

„Vidíte, páni!“ obrátil sa princ víťazoslávne k maršalovi de Grammont a k ostatným dôstojníkom.

„Áno, výsosť, uhádli ste všetko, čo ľudský um môže uhádnuť,“ odpovedal maršal.

„Zavolajte La Plessisa-Bellièvra, Villequiera a d’Erlaca,“ povedal princ, „zavolajte všetky jednotky, ktoré sú rozmiestnené na tejto strane rieky Lys, nech sa pripravia ešte tejto noci na pochod. Zajtra pravdepodobne zaútočíme na nepriateľa.“

„Vaša milosť, nezabúdajte však jedno, ak sústredíme všetkých mužov, ktorých máme k dispozícii, dostaneme počet necelých trinásťtisíc.“

„Pán maršal, s malými armádami sa vyhrávajú veľké bitky,“ odpovedal princ, potom sa obrátil k zajatcovi a povedal: „Odveďte toho muža a starostlivo ho strážte. Jeho život závisí od informácií, ktoré nám dal. Ak sú pravdivé, pustíme ho na slobodu, ak sú falošné, nech ho zastrelia.“

Zajatca odviedli.

„Gróf de Guiche,“ pokračoval princ, „dlho ste sa nevideli s otcom, zostaňte pri ňom. Pane,“ obrátil sa k Raoulovi, „ak nie ste veľmi unavený, poďte so mnou.“

„Až na kraj sveta, vaša milosť!“ zvolal nadšene Raoul. Mladý veliteľ sa mu zdal hodný svojej povesti a obdivoval ho.

Princ sa usmial, pohŕdal tými, čo lichotia, ale nesmierne si vážil nadšencov.

„Poďme, pane. Viete poradiť, práve sme sa o tom presvedčili. A zajtra uvidíme, ako sa budete činiť,“ povedal.

„A čo mám robiť ja?“ spýtal sa maršal.

„Zostaňte tu a zhromaždite jednotky. Buď sa po ne vrátim sám, alebo vám odkážem, aby ste ich priviedli. Ako sprievod potrebujem dvadsať gardistov na koňoch, to je všetko.“

„To je veľmi málo,“ poznamenal maršal.

„Bude to stačiť,“ odvetil princ. „Pán de Bragelonne, máte dobrého koňa?“

„Dnes ráno som o svojho prišiel, výsosť, jazdím zatiaľ na sluhovom.“

„Vyberte si v mojich stajniach koňa, ktorý sa vám bude najviac pozdávať, a vôbec sa neostýchajte. Budete ho možno potrebovať už dnes večer, zajtra určite.“

Raoulovi nebolo treba dvakrát vravieť. Vedel, že zdvorilosť k svojim predstaveným, a najmä ak tí predstavení sú princovia, si vyžaduje bezodkladnú a bezmyšlienkovitú poslušnosť. Šiel do stajní, vybral si hnedožltého andalúzskeho koňa, sám si ho osedlal – lebo Athos mu odporúčal, aby v čase nebezpečenstva neponechával túto dôležitú robotu na nikoho iného – a vrátil sa k princovi, ktorý práve vyskakoval do sedla.

„Teraz mi, pane, môžete odovzdať list, ktorý ste mi mali doručiť,“ povedal Raoulovi.

Raoul podal list princovi.

„Držte sa blízko mňa, pane,“ zavelil princ, popchol koňa, zachytil uzdu o sedlo, aby mal voľné ruky, rozpečatil list od pani de Longueville a pustil sa tryskom po hradskej do Lensu. Raoul so skupinkou gardistov uháňal za ním. Poslovia, ktorí mali zhromaždiť jednotky, sa medzitým rozišli na všetky strany.

„Pane, píšu mi o vás len to najlepšie,“ ozval sa po chvíli princ, „ale chcem vám povedať, že z toho, čo som videl a počul, si o vás myslím ešte viac, než mi píšu.“

Raoul sa uklonil.

Čím viac sa skupinka jazdcov blížila k Lensu, tým bližšie zaznievalo dunenie kanónov. Princov pohľad bol sústredený tým smerom s dychtivosťou dravého vtáka. Akoby bol obdarený schopnosťou preniknúť cez clonu stromov, ktoré sa vypínali pred ním a zastierali obzor.

Nakoniec bolo dunenie kanónov počuť tak blízko, že nebolo pochýb o tom, že bojisko je najďalej hádam na míľu. Na ohybe cesty zbadali dedinku Aunay.

Dedinčania boli vydesení. Zvesť o ukrutnosti Španielov sa rozšírila po okolí a desila každého: ženy poutekali a utiahli sa k Vitry, v domoch zostalo len niekoľko chlapov.

Keď zazreli skupinku, pribehli a jeden z nich spoznal princa.

„Ach, vaša milosť, prichádzate pozaháňať všetkých tých španielskych darebákov a lotrinských lúpežníkov?“

„Áno, ak mi poslúžite ako sprievodca,“ odvetil princ.

„Ochotne, kam mám zaviesť vašu výsosť?“

„Na nejaké vyvýšené miesto, odkiaľ by som videl na Lens a na celé okolie.“

„V tom prípade ste v dobrých rukách.“

„Môžem ti veriť, si dobrý Francúz?“

„Som starý vojak od Rocroy, výsosť.“

„Tu,“ povedal princ a dal mu svoj mešec, „tu máš za Rocroy. A teraz, chceš koňa, alebo pôjdeš radšej pešo?“

„Pešo, výsosť, pešo, vždy som slúžil u pešiakov. Napokon, chcem ísť s vašou výsosťou po takých cestách, kde treba zísť dolu z koňa.“

„Poďme a nestrácajme zbytočne čas,“ nariadil princ.

Vidiečan bežal pred princovým koňom a potom, asi na sto krokov od dediny, sa pustil po cestičke, strácajúcej sa v krásnom údolí. Kráčali pol míle pod klenbou stromov a dunenie diel zaznievalo tak blízko, že pri každom výstrele akoby ste počuli hvízdať gule. Napokon z cesty, ktorá viedla úbočím akejsi hory, odbočoval chodník. Vidiečan sa ním pustil a požiadal princa, aby ho nasledoval. Princ zišiel z koňa, rozkázal jednému zo svojich pobočníkov a Raoulovi, aby ho sprevádzali, a ostatným, aby si dávali pozor a čakali na rozkazy.

O desať minút došli k zrúcaninám starého hradu na návrší, odkiaľ bol výborný rozhľad. Na necelú štvrťmíľu ležal Lens obkľúčený nepriateľskou armádou.

Princ jediným pohľadom preletel krajinu, a v tom okamihu sa mu načrtol celý plán bitky, ktorá sa mala rozpútať na druhý deň a po druhý raz zachrániť Francúzsko pred vpádom. Vzal ceruzu, vytiahol list zo zápisníka a napísal:

Drahý maršal,

Lens bude o hodinu v rukách nepriateľa. Príďte za mnou a priveďte celú armádu. Budem vo Vendine, aby som zaujal postavenie. Zajtra znovu dobyjeme Lens a nepriateľa porazíme.

Potom sa obrátil k Raoulovi a povedal:

„Choďte tryskom, pane, a odovzdajte tento list pánu de Grammont.“

Raoul sa uklonil, vzal papier, zbehol z kopca, vyhupol sa do sedla a odcválal.

O štvrť hodiny bol pri maršalovi. Časť vojska sa už presunula, každú chvíľu mal prísť zvyšok. Maršal de Grammont sa postavil na čelo pechoty a jazdectva, ktoré mu ešte ostalo, a vydal sa na cestu do Vendinu. Vojvodu de Châtillon nechal, aby počkal na zvyšok a priviedol ho za ním.

Bolo sedem hodín večer, keď maršal prišiel na dohovorené miesto. Princ ho čakal. Ako predvídal, Lens sa dostal nepriateľom do rúk hneď po Raoulovom odchode. Delostrelecká paľba sa napokon utíšila.

Čakalo sa do noci. Čím viac sa stmievalo, pribúdalo aj princových jednotiek. Nikto nesmel bubnovať ani trúbiť.

O deviatej bola úplná tma. Posledný súmrak však predsa osvetľoval rovinu. Vojsko s princom na čele sa mlčky dalo na pochod.

Keď dorazili do Annay, armáda uvidela Lens. Zo tri domy horeli a temný huk svedčil o agónii mesta dobytého útokom.

Princ označil každému miesto: maršal de Grammont mal stáť na ľavom krídle a opierať sa o Méricourt, vojvoda de Châtillon bol v prostriedku a napokon princ ostal v Annay a vytváral pravé krídlo.

Bojový plán na ďalší deň má zostať taký istý.

Premiestnenie vojska prebehlo bez hluku a s najväčšou presnosťou. O desiatej bol každý na svojom mieste, o pol jedenástej princ obišiel stráže a vydal rozkazy na druhý deň. Veliteľom prikázal, aby všetky oddiely postupovali v tej rovine a dodržiavali rozostupy, aby sa útočilo krokom a aby nepriateľa nechali strieľať prvého.

Princ pridelil grófa de Guiche k jeho otcovi a sám si ponechal Bragelonna. Obaja mladíci žiadali, aby mohli stráviť noc spoločne.

Vedľa maršalovho stanu postavili pre nich ďalší. Hoci deň bol veľmi únavný, ani jednému z nich sa nechcelo spať.

Večer pred bitkou, taký dôležitý aj pre starých vojakov, tým väčšmi pôsobil na dvoch mladíkov, ktorí sa mali zúčastniť hrozného divadla po prvý raz.

V predvečer bitky zíde človeku na um veľa vecí, na ktoré do tých čias zabúdal. V predvečer bitky sa ľahostajní ľudia stávajú priateľmi a priatelia bratmi. A napokon každý nežnejší cit dosahuje svoj najvyšší stupeň.

A obaja mladíci iste prežívali niečo podobné, každý sedel v kúte stanu a písal na kolenách.

Listy boli dlhé, husté písmo pokrylo postupne všetky štyri strany. Zavše sa mladíci s úsmevom pozreli na seba. Rozumeli si aj bez slov.

Keď dopísali, vložili listy do dvoch obálok, aby nikto nemohol čítať meno osoby, ktorej bol adresovaný, a potom si listy s úsmevom vymenili.

„Ak by sa mi niečo stalo,“ povedal Bragellone.

„Keby ma zabili,“ povedal de Guiche.

„Nebojte sa,“ uistili sa navzájom.

Napokon sa objali ako dvaja bratia, zababušili sa do plášťov a usnuli dojemným spánkom, akým spí vtáctvo, kvety a deti.

XXXVIII. Večera ako kedysi

Druhé stretnutie bývalých mušketierov nebolo také okázalé a napäté ako prvé. Bystrý Athos usúdil, že najrýchlejším a najlepším prostriedkom zblíženia bude spoločná večera. Keďže sa priatelia, z ohľadu na jeho jemné spôsoby a striedmosť, neopovážili čo len zmieniť o niektorom z tých dobrých niekdajších obedov či už v Pomme-de Pin, alebo v Parpaillot, sám navrhol, aby sa stretli niekde pri bohato prestretom stole v dobrej vzájomnej zhode, ktorou si kedysi vyslúžili povesť nerozlučných.

Tento návrh prišiel vhod všetkým, najmä d’Artagnanovi. Jeho úprimná a žartovná povaha už dychtila po obnove veselých stretnutí z čias mladosti. Porthos, ktorý sa mal každú chvíľu stať barónom, bol potešený, že sa mu naskytá príležitosť študovať na Athosovi a Aramisovi tón a spôsoby urodzených ľudí. Aramis sa zase chcel dozvedieť od d’Artagnana a Porthosa novoty z Kráľovského paláca a pre každý prípad udržať si oddaných priateľov, ktorí mu kedysi pomáhali v jeho sporoch ochotnými a neporaziteľnými mečmi.

Athos jediný od ostatných nič nečakal, nič si neprial a nechal sa viesť len citom prostej veľkomyseľnosti a čistého priateľstva.

Dohodli sa, že každý oznámi svoju presnú adresu, a ak jeden z nich o to požiada, zídu sa v povestnom hostinci na ulici de la Monnaie, zvanom Ermitage. Prvá schôdzka bola určená na najbližšiu stredu, presne o ôsmej večer.

A skutočne, všetci sa v ten večer zišli presne v určenú hodinu, každý z inej strany. Porthos bol vyskúšať nového koňa, d’Artagnan prichádzal zo stráže v Louvri, Aramis bol na návšteve u jednej svojej kajúcnice a Athos, ktorý sa usadil na ulici Guénégaud, to mal len na skok.

Rozhovor medzi štyrmi priateľmi spočiatku viazol. Ich slová boli trochu neúprimné a večera sa začala akosi strnulo. Bolo vidieť, že d’Artagnan sa silí do smiechu, Athos do pitia, Aramis do rozprávania a Porthos do mlčania. Athos chcel tieto rozpaky preklenúť a s obvyklým pokojom objednal štyri fľaše šampanského.

D’Artagnanovi sa vzápätí začala vyjasňovať tvár, Porthosovo čelo strácalo vrásky a Aramis bol prekvapený. Vedel, že Athos už nepije, ba dokonca pociťuje k vínu odpor.

Jeho údiv ešte vzrástol, keď videl, ako si Athos nalial plný pohár a vypil ho na dúšok s takou chuťou ako v minulosti. Ostatní sa pripojili a o chvíľu boli štyri fľaše prázdne, akoby sa spolustolovníci ponáhľali čo najskôr zahnať všetky postranné myšlienky.

A skutočne, vynikajúci liek vzápätí úplne rozptýlil aj posledný mráčik, ktorý ešte mohol zostať v ich srdciach. Štyria priatelia sa začali rozprávať hlasnejšie, ani jeden nečakal, kým ten druhý skončí, každý pri stole zaujal svoju obľúbenú pózu.

Hovorili najmä o bitkách, dlhých cestách, ranách, ktoré dostávali i rozdávali. Potom spomenuli tichý boj, čo viedli s tým, ktorého teraz volajú veľkým kardinálom.

„Namojveru,“ povedal Aramis so smiechom, „dosť už chvály mŕtvym, zhovárajme sa o živých. Zachcelo sa mi poohovárať trochu Mazarina, ak mi dovolíte.“

„Nech sa páči,“ zasmial sa d’Artagnan, „len rozprávajte, čo viete, a ak to bude dobré, ešte vám aj zatlieskam.“

„Mazarin vyzval jedného princa, s ktorým chcel vytvoriť alianciu,“ začal Aramis, „aby mu poslal zoznam podmienok, za akých by ho poctil svojím spojenectvom. Princ, ktorému sa dosť protivilo zaoberať sa takým lakomcom, neochotne zhotovil zoznam a poslal mu ho. V zozname boli tri podmienky, ktoré sa Mazarinovi nepáčili. Ponúkol teda princovi desaťtisíc toliarov, ak sa ich zriekne.“

„Oho!“ zvolali traja priatelia. „To nebolo drahé, a nemusel sa ani báť, že ho chytí za slovo. Čo urobil princ?“

„Princ okamžite poslal Mazarinovi päťdesiattisíc libier a prosil ho, aby mu už nikdy nepísal, a zároveň mu ponúkol ešte dvadsaťtisíc libier, ak mu sľúbi, že s ním už nikdy neprehovorí.“

„A čo urobil Mazarin?“

„Nazlostil sa,“ povedal Athos.

„Dal zbičovať posla,“ hádal Porthos.

„Zhrabol peniaze,“ dodal d’Artagnan.

„Uhádli ste, d’Artagnan,“ odpovedal Aramis.

Všetci sa pustili do takého hlasného smiechu, až sa prišiel hostinský spýtať, či páni niečo nepotrebujú. Myslel si, že sa bijú.

Napokon sa utíšili.

„Mohol by som porozprávať aj ja jeden príbeh o pánu de Beaufort?“ spýtal sa d’Artagnan. „Mám na to veľkú chuť.“

„Len do toho,“ odpovedal Aramis, poznajúc dobre tohto statočného gaskonského ducha, ktorý nikdy na žiadnom poli neustúpil ani o krok.

„A vy, Athos?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Dávam vám svoje šľachtické slovo, že sa budeme smiať, ak to bude smiešne.“

„Tak teda začnem,“ povedal d’Artagnan. „Keď sa pán de Beuafort jedného dňa rozprával s jedným priateľom pána Princa, povedal mu, že sa pre nezhody medzi Mazarinom a parlamentom dostal do hádky s pánom de Chavigny, a keď videl, že Chavigny je veľký prívrženec nového kardinála, že mu napravil fazónu. Tohto priateľa, ktorý vedel, že pán de Beaufort má veľmi ľahkú ruku, to prekvapilo a ponáhľal sa všetko povedať pánu Princovi. Správa sa rýchlo rozniesla, a všetci sa Chavignymu obrátili chrbtom. Ten chudák sa usiloval nájsť vysvetlenie všeobecného ochladnutia, no nikto mu nechcel prezradiť pravú príčinu. Konečne sa mu niekto odhodlal povedať, ako sa každý čuduje, že sa dal od pána de Beaufort, hoci je aj princ, stĺcť.

,A kto hovorí, že ma princ stĺkol?‘ pýtal sa de Chavigny

,Princ sám,‘ odpovedal jeho priateľ.

Pátrali po prameni a našli osobu, ktorej princ tieto slová povedal, a tá osoba na svoju česť potvrdila, čo sa rozprávalo. Chavigny v zúfalstve z takého ohovárania, ktoré ani nevedel pochopiť, povedal svojim priateľom, že by radšej zomrel, ako by mal zniesť takúto pohanu. Preto poslal dvoch svedkov k princovi a prikázal im, aby sa ho spýtali, či skutočne povedal, že napravil fazónu pánu de Chavigny?

,To som povedal, a opakujem znova,‘ odpovedal princ, ,že je to pravda.‘

,Výsosť,‘ povedal na to jeden z Chavignyho vyslancov, ,ráči vaša výsosť dovoliť, aby som podotkol, že týrať šľachtica hanobí tak tyrana, ako aj týraného? Kráľ Ľudovít XIII. nechcel mať šľachtických služobníkov len preto, aby mal právo biť svojich komorníkov.‘

,Nuž,‘ povedal pán de Beaufort začudovane, ,povedzte mi teda, kto bol týraný a kto hovorí o týraní?‘

,Vy, výsosť, hovoríte, že ste týrali.‘

,Koho?’

,Pána de Chavigny.‘

,Ja?’

,Nenapravili ste, ako sám hovoríte, pánu de Chavigny fazónu?‘

,Áno.‘

,Nuž, on to popiera.‘

,Oho!‘ zvolal princ, ,ja som mu síce napravil fazónu, ale slovami, a hneď vám zopakujem svoje vlastné slová,‘ doložil pán de Beaufort so sebe vlastným majestátom: ,Milý Chavigny, hanbite sa, že pomáhate takému človeku, ako je Mazarin.‘

,Och, výsosť,‘ zvolal druhý, ,už chápem, mali ste na mysli karhanie.‘

,Čo tam po tom, týranie alebo karhanie,‘ povedal princ, ,to je jedno. Ostatne, čo ma po vašom slovíčkarení, nebuďte takí puntičkári.‘“

A štyria priatelia sa smiali filológii pána de Beaufort, ktorého hrubé chyby tohto druhu sa stali príslovečnými. Dohodli sa, že nadŕžanie opačným stranám z ich priateľských schôdzok navždy zmizne a d’Artagnan s Porthosom sa môžu posmievať princovi pod podmienkou, že Athos a Aramis budú môcť nabrýzgať Mazarinovi.

„Namojdušu, právom sa hneváte na Mazarina, lebo ani on vám, prisahám, neželá nič dobré,“ povedal d’Artagnan svojim priateľom.

„Naozaj?“ spýtal sa Athos. „Keby som tušil, že ten naničhodník ma pozná po mene, dal by som sa premenovať, aby si ľudia nemysleli, že ho poznám.“

„Nepozná vás podľa mena, ale podľa činov. Vie, že existujú dvaja šľachtici, ktorí mimoriadne prispeli pánu de Beaufort k úteku, a ručím vám, že ich dal hľadať.“

„Koho tým poveril?“

„Mňa.“

„Akože, vás?“

„Áno, ešte dnes ráno poslal po mňa a pýtal sa ma, či mám nejaké správy.“

„O tých dvoch šľachticoch?“

„Áno.“

„A čo ste mu povedali?“

„Že ich ešte nemám, ale že večeriam s dvoma osobami, od ktorých sa môžem niečo vyzvedieť.“

„Vy ste mu to povedali?“ roztiahla sa smiechom Porthosova široká tvár. „Výborne! A nenaháňa vám to strach, Athos?“

„Nenaháňa,“ poznamenal Athos, „nebojím sa Mazarinovho pátrania.“

„Povedzte mi, čoho sa bojíte?“ vyzvedal sa Aramis.

„Ničoho, aspoň teraz nie.“

„A v minulosti?“ spýtal sa Porthos.

„Ach, v minulosti, to je niečo iné,“ povzdychol si Athos, „v minulosti a v budúcnosti…“

„Hádam sa bojíte o svojho Raoula?“ spýtal sa Aramis.

„Človek nepríde o život pri prvom útoku,“ povedal d’Artagnan.

„Ani pri druhom,“ pridal sa Aramis.

„Ani pri treťom,“ dodal Porthos. „Ak aj padne, znovu vstane, dôkazom toho je, že sme tu.“

„Neobávam sa o Raoula, to nie,“ povedal Athos, „lebo dúfam, že sa bude správať ako šľachtic, ak aj padne, nuž padne hrdinsky. Pozrite, keby sa mu stalo to nešťastie…“

Athos si prešiel rukou po bledom čele.

„Nuž?“ spýtal sa Aramis.

„Nuž, hľadel by som na to nešťastie ako na trest.“

„Ach, viem, čo chcete povedať,“ povedal d’Artagnan.

„Aj ja,“ prisvedčil Aramis. „Netreba však na to myslieť, Athos, minulosť je minulosť.“

„Nerozumiem,“ krútil hlavou Porthos.

„Udalosť v Armentières,“ povedal potichu d’Artagnan.

„Udalosť v Armentières,“ nechápal stále Porthos.

„Milady…“

„Ach, áno, zabudol som na to,“ zvolal Porthos.

Athos naňho prenikavo pozrel.

„Vy ste na to zabudli, Porthos?“ pýtal sa.

„Namojdušu, áno, veď je to tak dávno.“

„Nedolieha vám to na svedomie?“

„Namojdušu, nie!“ povedal Porthos.

„A vám, Aramis?“

„Zavše mi to zíde na um ako problém, nad ktorým sa musí svedomie zamyslieť.“

„A vám, d’Artagnan?“

„Priznám sa, že kedykoľvek sa mi myšlienka zastaví pri tej hroznej udalosti, spomínam len na ľadové telo úbohej pani Bonacieuxovej. Áno, áno,“ zašepkal, „neraz som ľutoval obeť, nikdy som však necítil výčitky svedomia za jej vraždu.“

Athos zavrtel pochybovačne hlavou.

„Pomyslite, že tá žena bola spravodlivo potrestaná a my sme boli nástrojom spravodlivosti, to je všetko,“ presviedčali ho.

„Ale slobodná vôľa, Aramis?“

„Čo robí sudca? Má slobodnú vôľu a bez obavy odsudzuje. Čo robí kat? Je pánom svojej ruky a stína bez výčitiek svedomia.“

„Kat…“ zašepkal Athos.

A bolo vidieť, že sa pristavuje pri akejsi spomienke.

„Viem, že je to strašné,“ povedal d’Artagnan, „ale keď človek uváži, že sme zabíjali Angličanov, Rochellčanov, Španielov, ba aj Francúzov, ktorí neurobili nikdy nič zlé, iba cielili a netrafili nás, ktorí urobili len jednu chybu, že si s nami skrížili zbrane a nepodarilo sa im odraziť nás dosť rýchlo, sám sebe odpúšťam vraždu tej ženy, na svoje čestné slovo!“

„Keď ste mi to, Athos, pripomenuli, mám ten výjav zase pred očami,“ prerušil ich Porthos. „Milady bola tam, kde stojíte vy, ja som stál tam, kde je teraz d’Artagnan. Mal som na boku meč, ktorý stínal ako damascénka… Pamätáte sa, Aramis, vždy ste mi hovorili Belizarde? Nuž, prisahám vám všetkým trom, že keby tam nebol býval béthunský kat… áno, namojdušu, bol by som sťal hlavu tej bohapustej žene bez veľkých úvah. Bola to zlá žena.“

„Načo o tom premýšľať?“ povedal Aramis bezstarostným tónom, ktorý nadobudol, odkedy sa stal duchovným, a bolo v ňom oveľa viac neznabožstva než viery v Boha. „Čo sa stalo, už sa neodstane. Vyspovedáme sa z toho činu, keď príde náš čas, a Boh posúdi lepšie než my, či je to zločin, priestupok, alebo záslužný čin. Ľutovať, vravíte? Namojdušu, to nie. Na svoju česť a kríž prisahám, že ľutujem len to, že to bola žena.“

„Najviac ma upokojuje fakt, že po tomto čine neostala nijaká stopa,“ poznamenal d’Artagnan.

„Mala syna,“ povedal Athos.

„Ach, áno, viem,“ prisvedčil d’Artagnan, „hovorili ste mi o tom, ale ktovie, čo sa s ním stalo? Zahynul had, zahynulo celé plemeno? Myslíte, že jeho strýc, lord Winter vychoval to háďa? Lord Winter odsúdil syna, ako odsúdil mater.“

„Potom beda lordovi Winterovi, lebo chlapec mu nijako neublížil,“ povedal Athos.

„Chlapec je mŕtvy, nech ma čert vezme!“ povedal Porthos. „V tej desnej krajine je hrozne veľa hmly, aspoň d’Artagnan to vravel…“

Porthosov uzáver by bol práve vyjasnil všetky viac či menej zachmúrené čelá, keď na chodbe bolo počuť kroky a ktosi zaklopal.

„Vstúpte,“ povedal Athos.

„Páni, je tu nejaký sluha, ktorý by sa súrne potreboval rozprávať s jedným z vás.“

„S kým?“ spýtali sa všetci štyria.

„S grófom de La Fère.“

„To som ja,“ povedal Athos. „A ako sa volá ten sluha?“

„Grimaud.“

„Ach, už je nazad?“ zbledol Athos. „Čo sa stalo Bragelonnovi?“

„Nech vstúpi,“ rozkázal d’Artagnan, „nech vstúpi!“

Ale Grimaud už čakal na schodoch predo dvermi, vrútil sa do izby a kývol na hostinského, aby odišiel.

Hostinský zavrel dvere a štyria priatelia stŕpli v napätom očakávaní. Grimaudovo vzrušenie, bledosť, pot, ktorý mu skropil tvár, zaprášený odev, to všetko nasvedčovalo, že prichádza s nejakou dôležitou, možno hroznou správou.

„Páni,“ povedal, „tá žena mala chlapca a z chlapca je dnes dospelý muž. Tigrica mala mláďa, tiger je na slobode, sliedi po vás, dajte si pozor!“

Athos pozrel na svojich priateľov s melancholickým úsmevom, Porthos pokročil k meču, ktorý visel na stene, Aramis uchopil nôž a d’Artagnan vstal.

„Čo vlastne chceš povedať, Grimaud?“ zvolal.

„Že syn milady odišiel z Anglicka, je vo Francúzsku a na ceste do Paríža, ak už nie je tu.“

„Doparoma, vieš to iste?“ spýtal sa Porthos.

„Iste,“ odvetil Grimaud.

Po týchto slovách nastalo ticho. Grimaud od únavy klesol na stoličku. Athos mu nalial pohár šampanského a podal mu hol.

„Nuž, aj keď žije a príde do Paríža, čo na tom, videli sme už takých! Nech príde!“

„Napokon, je to ešte len chlapec,“ upokojoval ich Aramis.

Grimaud vstal.

„Chlapec!“ zvolal. „Viete, čo ten chlapec urobil? Preoblečený za mnícha spovedal béthunského kata, a keď sa všetko dozvedel, po spovedi namiesto rozhrešenia vrazil katovi do srdca túto dýku. Pozrite, ešte je červená a vlhká, len pred tridsiatimi hodinami ju vytiahli z rany.“

Grimaud hodil na stôl dýku, ktorú mních zabudol v katovej rane.

D’Artagnan, Porthos a Aramis vstali a mimovoľne siahli po mečoch. Iba Athos ostal sedieť pokojný a zamyslený.

„Grimaud, vravíš, že bol preoblečený za mnícha?“

„Áno, za augustiniána.“

„Ako vyzerá?“

„Podľa opisu hostinského je asi mojej postavy, chudý, bledý, so svetlomodrými očami a s plavými vlasmi.“

„A… nestretol sa s Raoulom?“ spýtal sa Athos.

„Ale hej, stretli sa, dokonca vikomt sám ho doviedol k umierajúcemu.“

Athos mlčky vstal a tiež zvesil meč zo steny.

„Ech, páni,“ pokúšal sa o žart d’Artagnan, „uvedomujete si, že vyzeráme ako baby? My, štyria chlapi, čo sme stáli proti celým armádam a ani okom sme nemihli, budeme sa teraz triasť pred nejakým deckom!“

„Áno, ale to decko prichádza v mene spravodlivosti,“ povedal Athos.

A náhlivo vyšli z hostinca.

XXXIX. List Karola I.

Teraz prekročíme Seinu a premiestnime sa k bráne karmelitánskeho kláštora na ulici Saint-Jacques.

Je jedenásť hodín predpoludním a zbožné sestry práve ukončili omšu za úspech zbraní Karola I. Akási žena s dievčaťom, obe v čiernom, jedna ako vdova a druhá ako sirota, vyšli z kostola a vrátili sa do svojej cely.

Žena pokľakla na drevené kľačadlo, na pár krokov od nej stálo dievča, opieralo sa o stoličku a plakalo.

Žena musela byť kedysi pekná, teraz však bolo vidieť, že od žiaľu zostarla. Dievča bolo pôvabné a plač ho ešte skrášľoval. Žena vyzerala na štyridsať, dievča na štrnásť.

„Bože môj,“ prosila kľačiaca prosebníčka, „zachovaj mi muža, zachovaj mi syna a vezmi si môj smutný biedny život.“

„Bože môj, zachovaj mi mamu,“ vravelo dievča.

„Vaša matka pre vás už nemôže nič viac urobiť na tomto svete, Henrietta,“ povedala skormútená modliaca sa žena a obrátila sa k dcére. „Vaša matka nemá ani trón, ani muža, ani syna, ani peniaze, ani priateľov, vašu matku opustil celý svet.“

Žena klesla do náručia dievčaťa, ktoré začalo vzlykať.

„Mama, nestrácajte odvahu!“

„Ach, králi sú teraz nešťastní ľudia,“ vzdychla matka a sklonila hlavu dcére na plece, „nikto na nás nemyslí v tejto krajine, každý myslí len na seba. Kým bol s nami váš brat, ten ma podporoval, ale odišiel a teraz nemôže poslať správy o sebe ani mne, ani svojmu otcovi. Dala som do záložne posledné klenoty, popredala som všetky naše veci, aby som vyplatila služobníctvo, ktoré odmietalo ísť s ním, ak to nevykonám. Teraz sme odkázané žiť na útraty milosrdných sestier. Sme bedárky odkázané na pomoc Božiu.“

„Prečo sa neobrátite na kráľovnú, svoju sestru?“ spýtalo sa dievča.

„Ach, moja sestra kráľovná nie je kráľovná, dieťa moje,“ povedala zarmútená žena, „niekto iný vládnej v jej mene. Raz to všetko pochopíte.“

„Tak potom na svojho synovca, kráľa. Mám sa s ním pozhovárať? Viete, ako ma má rád.“

„Ach, kráľ. Môj synovec ešte nie je kráľom, samému všeličo chýba, viete veľmi dobre, La Porte nám to viackrát povedal.“

„Ostáva nám teda len modlitba,“ povedalo dievča a kľaklo si k matke.

Týmito dvoma ženami boli dcéra a vnučka Henricha IV., manželka a dcéra Karola I.

Práve odriekali posledné slová spoločnej modlitby, keď akási mníška jemne zaklopala na dvere cely.

„Vstúpte, sestra,“ povedala staršia žena, utrela si slzy a vstala.

Mníška úctivo odchýlila dvere.

„Nech mi vaše veličenstvo ráči prepáčiť, ak vyrušujem z rozjímania,“ riekla, „ale v hovorni je akýsi cudzí pán, ktorý prichádza z Anglicka a chce odovzdať nejaký list vášmu veličenstvu.“

„Och, list, list, hádam od kráľa? Správy o vašom otcovi, určite! Počujete, Henrietta!“

„Áno, madam, počujem a dúfam.“

„A kto je ten pán?“

„Asi päťdesiatročný šľachtic.“

„Ako sa volá? Povedal, ako sa volá?“

„Milord de Winter.“

„Milord de Winter?“ zvolala kráľovná. „Priateľ môjho muža. Och, doveďte ho, doveďte ho!“

Kráľovná bežala poslovi oproti a chytila ho vzrušene za ruku.

Lord Winter vošiel do cely, kľakol si a odovzdal kráľovnej list stočený v zlatom puzdre.

„Ach, milord, prinášate nám tri veci, ktoré sme už dlhý čas nevideli: zlato, oddanú dušu a list od kráľa, nášho manžela a pána.“

Lord Winter sa znova uklonil, bol taký dojatý, že nemohol odpovedať.

„Milord,“ povedala kráľovná a ukázala na list, „ľahko pochopíte, že dychtím, aby som sa dozvedela, čo je v tomto dokumente.“

„Odídem teda, madam,“ povedal lord Winter.

„Nie, zostaňte, budem čítať pred vami,“ povedala kráľovná. „Mám veľa otázok, na ktoré mi musíte odpovedať!“

Lord Winter ustúpil pár krokov a mlčky ostal stáť.

Matka s dcérou sa utiahli do okenného výklenku a dychtivo čítali:

Madam a drahá žena,

sme v koncoch. Všetky vojenské sily sme sústredili do tábora pri Naseby, odkiaľ Vám narýchlo píšem. Tu očakávam armádu svojich vzbúrených poddaných a posledný raz budem proti nim bojovať. Ak zvíťazím, pôjdem ďalej, ak prehrám, som celkom stratený. V tom druhom prípade sa chcem dostať k francúzskym brehom. Ale budú tam môcť a hlavne budú chcieť prijať nešťastného kráľa, ktorý prinesie taký nepekný príklad do krajiny rozrušenej občianskymi nezhodami? Nechám sa viesť Vašou múdrosťou a Vašou láskou. Posol, čo príde s týmto listom, Vám povie, madam, čo nemôžem napísať, ak by sa niečo stalo! Vysvetlí Vám, čo od Vás očakávam. Posielam po ňom svoje požehnanie deťom a všetky city svojho srdca Vám, madam a drahá žena.

Namiesto Karol, kráľ bol list podpísaný Karol, ešte kráľ.

Lord Winter pozoroval účinok tohto smutného listu na kráľovninej tvári, v jej očiach však predsa len vybadal záblesk nádeje.

„Aj keď už nebude kráľom, aj keď bude porazený, vyhnaný, prenasledovaný, len nech je nažive!“ vykríkla. „Ach, kráľovský trón je dnes priveľmi nebezpečné miesto, aby som si želala, nech na ňom zostane. Ale povedzte, milord, neskrývajte predo mnou nič, kde je kráľ?“ pokračovala kráľovná. „Je jeho postavenie naozaj také zúfalé, ako si myslí?“

„Ach, madam, je zúfalejšie, než si myslí. Jeho veličenstvo má dobré srdce a nechápe nenávisť, je také úprimné, že netuší zradu. Anglicko zachvátilo akési šialenstvo, ktoré, veľmi sa obávam, uhasí len krv.“

„A lord Montrose?“ vyzvedala kráľovná. „Počula som o jeho veľkých a rýchlych úspechoch, o bitkách, ktoré vyhral. Počula som aj, že postupuje k hraniciam, aby sa spojil so svojím kráľom.“

„Áno, madam, ale na hraniciach sa stretol s Lesleym, ktorý utrpel porážku, musel rozpustiť zvyšky armády a sám ujsť preoblečený za sluhu. Teraz je v nórskom Bergene.“

„Boh ho ochraňuj!“ zvolala kráľovná. „Človek má aspoň trochu útechy, keď vie, že tí, čo veľa ráz riskovali pre nás život, sú v bezpečí. A teraz, milord, keď vidím jasne kráľovu zúfalú pozíciu, povedzte mi, čo odkazuje môj kráľovský manžel.“

„Nuž, madam, kráľ žiada, aby ste sa pokúsili zistiť úmysly kráľa a kráľovnej, pokiaľ ide o neho,“ povedal lord Winter.

„Ach, viete, že kráľ je ešte decko a kráľovná je len žena, veľmi slabá žena; pán de Mazarin má všetko v rukách.“

„Hádam chce vo Francúzsku zohrať takú úlohu, akú zohral Cromwell v Anglicku?“

„Och, to nie. Je to prešibaný a ľstivý Talian, ktorý možno sníva o zločine, ale nikdy sa ho neopováži spáchať a na rozdiel od Cromwella, ktorý má v rukách dve snemovne, Mazarin má v boji s parlamentom na svojej strane len kráľovnú.“

„To je ďalší dôvod, aby chránil kráľa, ktorého parlament prenasleduje.“

Kráľovná zatrpknuto pokrútila hlavou.

„Ak súdim podľa seba, milord,“ povedala, „kardinál neurobí nič, alebo dokonca bude proti nám. Už moja prítomnosť a prítomnosť mojej dcéry vo Francúzsku ho otravuje, a čo potom kráľova prítomnosť! Milord,“ dodala Henrietta s melacholickým úsmevom, „je to smutné a hanba je to povedať, ale celú zimu sme strávili v Louvri bez peňazí, bez posteľnej bielizne, takmer bez chleba a často sme ani nevstávali, lebo sa nekúrilo.“

„Hrôza!“ vykríkol lord Winter. „Dcéra Henricha IV., žena kráľa Karola! Čo ste sa neobrátili na niekoho z nás, madam!“

„Pozrite, aké pohostinstvo poskytuje kráľovnej minister, od ktorého by ho potom chcel žiadať kráľ.“

„Počul som však rozprávať o svadbe jeho výsosti princa Waleského so slečnou d’Orléans,“ povedal Winter.

„Áno, chvíľu som sa nádejala. Deti sa milovali, ale kráľovná, ktorá zo začiatku tejto láske priala, zmenila názor; pán vojvoda, ktorý ich dôveru spočiatku povzbudzoval, zakázal svojej dcére, aby na toto spojenie čo len pomyslela. Ach, milord,“ pokračovala kráľovná a ani si už neutrela slzy, „lepšie je bojovať, ako bojuje kráľ a zomrieť, ako hádam zomrie on, než žiť takto žobrácky ako ja.“

„Odvahu, madam,“ povedal lord Winter, „len odvahu, nezúfajte. Záujmy francúzskej koruny, dnes veľmi otrasené, sú také, že sa musí potláčať vzbura v susednom národe. Mazarin je štátnik, pochopí túto nutnosť.“

„Ste presvedčený, že vás nepredbehli?“ spýtala sa kráľovná s pochybovačným výrazom v tvári.

„A kto?“ spýtal sa lord Winter.

„Nuž nejakí Joyceovia, Pridgeovia, Cromwellovia.“

„Krajčír! Povozník! Pivovarník! Ach, dúfam, madam, že kardinál sa nespriahne s takými ľuďmi.“

„A ktože je on sám?“ spýtala sa pani Henrietta.

„Ale pre česť kráľa, pre česť kráľovnej…“

„Tak dúfajme, že urobí niečo pre tú česť,“ povedala pani Henrietta. „Ste taký výrečný, milord, že ma upokojujete. Podajte mi ruku a poďte, ideme k ministrovi.“

„Madam,“ uklonil sa lord Winter, „bude mi cťou.“

„Ale čo ak odmietne?“ postavila sa pani Henrietta. „A ak kráľ prehrá bitku?“

„Jeho veličenstvo sa uchýli do Holandska, kde, ako som počul, je jeho milosť princ Waleský.“

„A môže sa jeho veličenstvo spoľahnúť pri útoku na viac takých služobníkov, ako ste vy?“

„Ach, to nie, madam,“ povedal lord Winter, „ale preto prichádzam do Francúzska, hľadať spojencov.“

„Spojencov!“ povedala kráľovná a pokrútila hlavou.

„Madam,“ odpovedal lord Winter, „ak nájdem niekdajších priateľov, ručím za všetko.“

„Poďme teda, milord,“ povedala kráľovná s dojímavou neistotou ľudí, ktorí boli dlho nešťastní, „poďme teda a nech vás Boh vyslyší!“

Kráľovná nasadla do koča a lord Winter na koni v sprievode dvoch sluhov kráčal popri dvierkach.

XL. Cromwellov list

Keď pani Henrietta odchádzala z karmelitánskeho kláštora do Kráľovského paláca, pred bránou kráľovského sídla zoskočil z koňa jazdec a oznámil strážam, že prináša dôležité posolstvo pre kardinála Mazarina.

Hoci kardinál bol bojazlivý, predsa len z času na čas potreboval informácie, a preto bol k nemu možný prístup. Skutočné ťažkosti neboli pri prvých dverách, aj cez druhé sa dosť ľahko prechádzalo, no pred tretími dozeral okrem stráže a dverníkov verný Bernouin, Cerberus, ktorého neobmäkčilo nijaké slovo, nijaký čarovný prútik, hoci by bol zo zlata. A tak až pri tretích dverách sa musel návštevník podrobiť skutočnému výsluchu, keď prosil alebo sa domáhal audiencie u kardinála.

Jazdec nechal koňa priviazaného o mreže na nádvorí, vyšiel po hlavnom schodisku a obrátil sa na stráž.

„Kardinál Mazarin?“ spýtal sa.

„Prejdite,“ povedali strážcovia a ani naňho nepozreli. Jedni sa venovali svojim kartám, druhí kockám, a všetci dávali jasne najavo, že nie sú žiadni sluhovia. Jazdec vošiel do druhej miestnosti, ktorú strážili mušketieri a dverníci.

„Máte audienčný list?“ podišiel k nemu jeden dverník.

„Mám list, ale nie od kardinála Mazarina.“

„Choďte dnu a pýtajte sa na pána Bernouina,“ povedal dverník a otvoril dvere do tretej miestnosti.

Buď náhodou, alebo preto, že bol vždy na svojom mieste, stál za dverami Bernouin a všetko počul.

„Ja som Bernouin,“ povedal. „Od koho nesiete list pre jeho eminenciu?“

„Od generála Olivera Cromwella,“ povedal jazdec. „Buďte taký láskavý a povedzte to jeho eminencii a príďte mi oznámiť, či ma môže prijať, alebo nie.“

Bernouin skúmavým pohľadom premeral mladíkovu postavu a potom vošiel do miestnosti kardinála, aby mu tlmočil poslov odkaz.

„Nejaký muž s listom od Olivera Cromwella?“ spýtal sa Mazarin. „A čo je to za človeka?“

„Pravý Angličan, monsignor, so svetlými, skôr ryšavými vlasmi, a očami tiež skôr sivými než modrými, a inakšie pyšný a strohý.“

„Nech odovzdá list.“

„Monsignor si pýta ten list,“ oznámil Bernouin, keď vyšiel z pracovne do predsiene.

„Monsignor neuvidí list bez toho, kto ho doniesol,“ odpovedal mladík. „Aby som vás však presvedčil, že skutočne prinášam list, pozrite, tu je.“

Bernouin pozrel na pečať, a keď videl, že list je skutočne od generála Olivera Cromwella, chystal sa znovu za Mazarinom.

„Dodajte, že nie som obyčajný posol, ale mimoriadny vyslanec,“ pripomenul mladík.

Bernouin sa vrátil do pracovne, o pár sekúnd znova vyšiel.

„Ráčte, pane,“ povedal a otvoril mu dvere.

Mazarin potreboval to vchádzanie a vychádzanie, aby sa spamätal zo vzrušenia, ktoré spôsobilo ohlásenie tohto listu, ale akokoľvek predvídavý bol jeho duch, márne hľadal v mysli príčinu, ktorá asi viedla Cromwella k tomu, aby mu napísal.

Mladík sa objavil vo dverách pracovne, v jednej ruke držal klobúk, v druhej list.

Mazarin vstal.

„Pane, máte pre mňa tajný list?“ spýtal sa.

„Tu je, monsignor,“ odvetil mladík.

Mazarin vzal list, rozpečatil ho a čítal:

Pán Mordaunt, jeden z mojich tajomníkov, odovzdá tento sprievodný list Jeho Eminencii kardinálovi Mazarinimu v Paríži. Okrem toho má pre Jeho Eminenciu druhý, dôverný list.

Oliver Cromwell

„Výborne, pán Mordaunt,“ povedal Mazarin, „dajte mi ten druhý list a sadnite si.“

Mladík vytiahol z vrecka druhý list, podal ho kardinálovi a posadil sa. Kardinál celý zamyslený vzal list, ani ho nerozpečatil, len ho obracal v ruke. Aby však posla trochu splietol, začal sa ho vypytovať. Bol presvedčený, že sa málokomu podarí niečo zatajiť, ak sa ho bude vypytovať a zároveň ho pozorovať.

„Ste veľmi mladý, pán Mordaunt,“ vravel, „aby ste vykonávali drsné povolanie veľvyslanca, kde stroskotávajú niekedy aj tí najstarší diplomati.“

„Monsignor, mám dvadsaťtri rokov, ale vaša eminencia sa mýli, keď vraví, že som mladý. Som starší než vaša eminencia, aj keď nemám jej múdrosť.“

„Ako to, pane?“ spýtal sa Mazarin. „Nerozumiem vám.“

„Chcem povedať, že roky utrpenia sa rátajú dvojnásobne a že už dvadsať rokov trpím, monsignor.“

„Ach, áno, rozumiem,“ povedal Mazarin, „chýba vám bohatstvo, ste chudobný, ak sa nemýlim.“

Potom dodal len tak pre seba:

„Tí anglickí revolucionári sú do jedného žobráci a sedliaci.“

„Monsignor, mal som mať šesť miliónov, ale vzali mi ich.“

„Nepochádzate teda z ľudu?“ spýtal sa prekvapený Mazarin.

„Keby som nosil svoj titul, bol by som lordom, a keby som nosil svoje meno, počuli by ste jedno z najslávnejších anglických mien.“

„Ako sa teda voláte?“ spýtal sa Mazarin.

„Volám sa Mordaunt,“ odpovedal mladík a uklonil sa.

Mazarin pochopil, že Cromwellov posol nechce prezradiť svoje pravé meno.

Chvíľu mlčal, ale za ten čas ho pozoroval ešte sústredenejšie než predtým.

Mladík bol chladnokrvný.

„Do pekla s tými puritánmi!“ zahundral si Mazarin. „Sú ako z mramoru.“

A nahlas dodal:

„Máte ešte hádam nejakých príbuzných?“

„Áno, jedného, monsignor.“

„A nepomáha vám?“

„Tri razy som uňho prosil o pomoc, a zakaždým ma jeho sluhovia vyhnali.“

„Och, božemôj, milý pán Mordaunt,“ povedal Mazarin, dúfajúc, že mladíka vtiahne do nejakej pasce pomocou falošného súcitu, „božemôj, vaše rozprávanie ma nesmierne zaujíma! Nepoznali ste teda svoj pôvod.“

„Poznám ho veľmi krátky čas.“

„A kým ste ho nepoznali?“

„Považoval som sa za opustené, odvrhnuté dieťa.“

„To znamená, že ste nikdy nevideli svoju matku?“

„Keď som bol ešte dieťa, asi trikrát prišla k mojej pestúnke, monsignor.“

„Máte dobrú pamäť,“ povedal Mazarin.

„Och, áno, monsignor,“ povedal mladík s takým zvláštnym prízvukom, že kardinálovi prešiel mráz po chrbte.

„A kto vás vychoval?“ spýtal sa Mazarin.

„Francúzska pestúnka ma päťročného poslala preč z domu, lebo jej nikto neplatil, a spomenula mi pritom meno jedného príbuzného, o ktorom s ňou moja matka zavše hovorila.“

„A čo bolo potom s vami?“

„Plakával a žobral som po cestách, až sa ma ujal akýsi kňaz z Kingstonu, vzdelal ma v kalvínskej viere, naučil všetkému, čo sám vedel, a pomohol mi pátrať po rodine.“

„A potom?“

„Pátranie nebolo úspešné, náhoda však všetko vyriešila.“

„Dozvedeli ste sa, čo sa stalo s vašou matkou?“

„Dozvedel som sa, že ju ten príbuzný za pomoci štyroch priateľov zavraždil. Vtedy som už vedel aj to, že ma kráľ Karol I. zbavil šľachtického titulu a celého majetku.“

„Ach, teraz chápem, prečo slúžite Cromwellovi. Nenávidíte kráľa.“

„Áno, monsignor, nenávidím ho,“ odvetil mladík.

Mazarin hľadel s údivom na diabolský výraz, s akým to mladý muž vyslovil: tvár obyčajného človeka sa sfarbuje krvou, jeho tvár sa však sfarbila žlčou a ofialovela.

„Pán Mordaunt, je to hrozný príbeh a hlboko ma dojíma. Na vaše šťastie slúžite všemocnému pánovi, ten vám istotne pomôže v pátraní a my máme tiež veľa informácií.“

„Monsignor, psa dobrej rasy stačí priviesť na stopu, aby sa bezpečne dostal k cieľu.“

„Chcete, aby som sa pozhováral s tým príbuzným, o ktorom ste mi rozprávali?“ spýtal sa Mazarin, lebo chcel mať v Cromwellovej blízkosti nejakého priateľa.

„Ďakujem, monsignor, sám sa s ním porozprávam.“

„Veď ste mi povedali, že vás týral?“

„Tentoraz sa ku mne bude správať lepšie.“

„Takže máte spôsob, ako ho obmäkčiť?“

„Mám spôsob, ako mu nahnať strach.“

Mazarin hľadel na mladíka, ale pri záblesku, ktorý mu vyšľahol z očí, sklonil hlavu, a pretože bol v rozpakoch, ako pokračovať v rozhovore, otvoril Cromwellov list.

Mladíkove oči stemneli a mladý muž sa zasníval. Keď Mazarin prečítal prvé riadky, opovážil sa pozrieť potajomky popod list, či Mordaunt nečíha, ako sa bude tváriť. Keď zistil, že mladík ľahostajne sedí na mieste, povedal, nebadateľne pokrčiac plecami:

„A potom dajte vybavovať nejaké veci ľuďom, ktorí si zároveň vybavujú svoje! Pozrime, čo je v tomto liste.“

Jeho Eminencii,

monsignorovi kardinálovi Mazarinimu.

Monsignor, rád by som poznal vaše úmysly, pokiaľ ide o udalosti v Anglicku. Obe kráľovstvá sú príliš blízko pri sebe, aby sa Francúzsko nezaoberalo naším vývojom, tak ako my sledujeme vývoj vo Francúzsku. Angličania sú takmer jednohlasne za porážku tyranstva kráľa Karola a jeho spoločníkov. Vďaka všeobecnej dôvere som sa dostal na čelo tohto hnutia, a dokážem lepšie než ktokoľvek iný posúdiť jeho charakter a dôsledky. Dnes vediem vojnu a čoskoro dôjde k rozhodnej bitke s kráľom Karolom. Vyhrám ju, lebo nádej národa a nebo sú so mnou. Len čo vyhrám tento boj, kráľ nebude mať nijakú oporu ani v Anglicku, ani v Škótsku. Ak ho nezajmeme alebo nezabijeme, istotne sa pokúsi prejsť do Francúzska, aby si tam naverboval nových vojakov a zásobil sa zbraňami a peniazmi. Francúzsko už prijalo kráľovnú Henriettu, a tým akiste mimovoľne udržiavalo ohnisko neuhasiteľnej občianskej vojny v mojej krajine, ale pani Henrietta je dcérou Francúzska a Francúzsko jej muselo poskytnúť pohostinstvo. Pokiaľ ide o kráľa Karola, je to celkom iné: ak ho Francúzsko prijme a bude podporovať, nebude vlastne súhlasiť s činmi anglického ľudu, čím podstatne poškodí Anglicko, a najmä postup vlády, ktorú si ľud chce vyvoliť, čo by sa chápalo ako zjavné nepriateľstvo…

Mazarin, veľmi znepokojený tým, aký zvrat list nadobúdal, prestal čítať a nenápadne pozrel na mladého muža. Stále bol zamyslený. Mazarin pokračoval:

Monsignor, súrne potrebujem vedieť, na čom som, pokiaľ ide o Francúzsko: záujmy tohto kráľovstva a záujmy Anglicka, hoci sa uberajú opačným smerom, sú si vzájomne bližšie, než by si človek myslel. Anglicko potrebuje vnútorný pokoj, aby mohlo vyhnať kráľa, a Francúzsko potrebuje pokoj, aby upevnilo trón svojmu mladému panovníkovi.

Vaše spory s parlamentom, vaše hlučné nezhody s princami, ktorí dnes bojujú za vás, ale zajtra budú bojovať proti vám, neústupnosť ľudu, ktorý vedú koadjútor, predseda Blancmesnil a radca Broussel, slovom, celý ten neporiadok, čo preniká do všetkých vrstiev štátu, musí vás nútiť so znepokojením hľadieť na možnosť vojny, lebo Anglicko, nadšené novými myšlienkami, by sa spojilo so Španielskom, ktoré už túži po tomto spolku. Monsignor, poznám vašu opatrnosť i zvláštne postavenie, v ktorom sa za dnešných okolností nachádzate, a tak som myslel, že by ste najradšej sústredili svoje sily vo vnútri francúzskeho kráľovstva a ponechali novú anglickú vládu samu sebe. Táto neutralita spočíva len v tom, že kráľa Karola vyženiete z francúzskeho územia, že nedostane ani zbrane, ani peniaze, ani vojsko, že mu nepomôžete.

Môj list je dôverný, a preto vám ho posielam po mužovi, ktorému plne dôverujem. Vyjadrujem v ňom, čo Vaša Eminencia iste dokáže oceniť, opatrenia, ktoré urobím podľa toho, ako si to situácia bude vyžadovať. Oliver Cromwell myslel, že bude lepšie dohodnúť sa s osobou inteligentnou, ako je Mazarini, než s kráľovnou, ktorá je obdivuhodne rozhodná, ale priveľmi podlieha zbytočným predsudkom o rode a Božej moci.

Zbohom, monsignor, ak do dvoch týždňov nedostanem odpoveď, budem sa domnievať, že môj list nedošiel.

Oliver Cromwell

„Pán Mordaunt,“ povedal kardinál zvýšeným hlasom, akoby chcel prebudiť zasneného mladíka, „moja odpoveď na tento list bude pre generála Cromwella tým uspokojivejšia, čím bude istejšie, že sa všeobecne nebude vedieť, že som ju dal. Počkajte na ňu teda v Boulogne-sur-Mer a sľúbte mi, že odídete zajtra ráno.“

„Sľubujem vám to, monsignor,“ odpovedal Mordaunt, „ale koľko dní ma vaša eminencia nechá čakať na odpoveď?“

„Ak ju nedostanete do desiatich dní, môžete odísť.“

Mordaunt sa uklonil.

„To ešte nie je všetko, pane,“ pokračoval Mazarin, „váš osud sa ma hlboko dotkol, okrem toho list pána Cromwella vám pridáva v mojich očiach na dôležitosti ako vyslancovi. Opakujem teda ešte raz, povedzte mi, môžem pre vás niečo urobiť?“

Mordaunt chvíľu uvažoval, viditeľne váhal, a práve keď sa chystal otvoriť ústa, vošiel narýchlo Bernouin, nahol sa ku kardinálovi a pošepkal mu:

„Monsignor, kráľovná Henrietta v sprievode akéhosi anglického šľachtica vchádza do Kráľovského paláca.“

Mazarin sa strhol, čo mladík veľmi dobre postrehol, a potlačil v sebe dôvernú informáciu, ktorú sa chystal vysloviť.

„Pane,“ povedal kardinál, „počuli ste, však? Dohodneme sa na Boulogne, lebo sa nazdávam, že každé francúzske mesto vám je ľahostajné. Ak dávate prednosť niektorému inému, povedzte, ale ľahko pochopíte, že som obklopený vplyvmi, ktorým sa dá uniknúť len s nesmiernou diskrétnosťou, a preto si neželám, aby sa vedelo, že ste v Paríži.“

„Odídem, pane,“ povedal Mordaunt a urobil niekoľko krokov k dverám, ktorými predtým vošiel.

„Nie, tadeto nie, pane, prosím!“ zvolal rýchlo kardinál. „Ráčte ísť touto chodbou, dostanete sa do predsiene. Neželám si, aby vás niekto videl vychádzať, náš rozhovor musí zostať tajomstvom.“

Mordaunt nasledoval Bernouina, ktorý ho viedol do susednej miestnosti a zveril dverníkovi, aby mu ukázal cestu von.

Potom sa Bernouin rýchlo vrátil k svojmu pánovi, aby uviedol kráľovnú Henriettu, ktorá už prichádzala presklenou galériou.

XLI. Mazarin a madam Henrietta

Kardinál vstal a rýchlo šiel anglickej kráľovnej naproti. Tejto kráľovnej bez sprievodu a bez okázalosti prejavoval oveľa viac úcty, lebo sám cítil, že by si mal vyčítať lakomosť a bezcitnosť.

Lenže prosebníci vedia prinútiť svoju tvár, aby nadobudla akýkoľvek výraz a dcéra Henricha IV. sa usmievala, i keď sa blížila k človeku, ktorého nenávidela a ktorým opovrhovala.

,Ach,‘ povedal si v duchu Mazarin, ,aká sladká tvár! Hádam si chce odo mňa požičať peniaze?‘

A nepokojne pozrel na dvere svojej pokladnice. Dokonca otočil do dlane skvostný diamant na svojom prsteni, ktorý by mohol leskom privábiť pohľad na jeho inak peknú bielu ruku. Bohužiaľ však tento prsteň nemal silu Gygèsovho prsteňa, ktorý svojho pána robil neviditeľným, keď urobil to, čo Mazarin.

V tej chvíli by si bol Mazarin najradšej želal byť neviditeľný, pretože očakával, že madam Henrietta prišla, aby ho o niečo požiadala. Ak prišla kráľovná s úsmevom na perách namiesto hrozby v ústach, prichádzala isto ako prosebníčka.

„Pán kardinál,“ povedala vznešená návštevníčka, „mala som v úmysle pohovoriť si o tom, kvôli čomu prichádzam, najprv s kráľovnou, svojou sestrou, ale usúdila som, že politické záležitosti patria predovšetkým mužom.“

„Madam,“ povedal Mazarin, „verte, že ma vaše veličenstvo touto lichotivou poznámkou privádza do rozpakov.“

Vošli do kardinálovej pracovne. Mazarin ponúkol kráľovnej kreslo a povedal:

„Rozkážte svojmu najúctivejšiemu služobníkovi.“

„Ach, pane,“ povedala kráľovná, „odvykla som si dávať rozkazy a začala som prosiť. Prichádzam teda s prosbou a budem veľmi šťastná, ak ju vypočujete.“

„Počúvam, madam,“ spozornel Mazarin.

„Pán kardinál, ide o vojnu, ktorú kráľ, môj muž, vedie so vzbúrenými poddanými. Hádam ani neviete, že sa v Anglicku bojuje,“ dodala kráľovná so smutným úsmevom, „a čo nevidieť sa bude bojovať ešte urputnejšie.“

„O ničom neviem, madam,“ pokrčil mierne plecami kardinál.

„Pán kardinál,“ pokračovala kráľovná, „poviem vám teda, že Karol I., môj muž, stojí pred rozhodným bojom. Ak sa mu podarí…“ Mazarin sa strhol. „… musíme predvídať všetko. Ak sa mu nepodarí, rád by sa uchýlil do Francúzska a žil tu ako obyčajný človek. Čo poviete na tento plán?“

Kardinál počúval, nič na jeho tvári neprezradilo, čo cíti, pritom jeho úsmev zostal taký, aký mával vždy, falošný a úlisný, a keď kráľovná skončila, odvetil medovým hlasom:

„Madam, myslíte, že by rozbúrené a vzrušené Francúzsko bolo spásonosným prístavom pre kráľa zbaveného trónu? Kráľovská koruna aj tak nesedí dobre na hlave Ľudovíta XIV., ako by mohol zniesť dvojnásobné bremeno?“

„To bremeno nebolo veľmi ťažké, pokiaľ išlo o mňa,“ prerušila ho kráľovná s bolestný úsmevom, „a nežiadam, aby sa pre môjho muža urobilo viac, ako sa urobilo pre mňa. Vidíte, že sme veľmi skromní králi, pane.“

„Och, madam, vy, to je niečo iné,“ ponáhľal sa kardinál s odpoveďou, aby predišiel vysvetľovaniu, „ste dcérou Henricha IV., veľkého a vznešeného kráľa…“

„Čo vám však nebráni odmietnuť pohostinnosť zaťovi, tak je to, však? Pane, predsa by ste si mali pamätať, že ten verný a vznešený kráľ žiadal Anglicko o pomoc, keď ho vypovedali, ako vypovedia môjho muža, a že mu ju Anglicko poskytlo. A k tomu treba povedať, že kráľovná Alžbeta nebola jeho neter.“

„Peccato!“ povedal Mazarin, vzpierajúc sa tejto veľmi jednoduchej logike. „Vaše veličenstvo mi nerozumie, zle posudzuje moje úmysly, je to pravdepodobne preto, že sa zle vyjadrujem po francúzsky.“

„Tak rozprávajte po taliansky, pane. Naša matka, kráľovná Mária Medicejská, nás naučila po taliansky, kým ju kardinál, váš predchodca, neposlal umrieť do vyhnanstva. Ak niečo ostalo z toho veľkého a vznešeného kráľa Henricha, o ktorom ste pred chvíľou hovorili, iste by sa čudoval, že taký hlboký obdiv k nemu je spojený s takým slabým súcitom k jeho rodine.“

Mazarinovi stekali po čele veľké kvapky potu.

„Naopak, madam, obdiv k nemu je taký veľký a taký skutočný,“ povedal, ale neprijal kráľovninu ponuku, aby zmenil jazyk, „že keby kráľ Karol I. prišiel do Francúzska, ponúkol by som mu svoj dom, svoj vlastný dom, lenže, bohužiaľ, to by bol málo bezpečný príbytok. Jedného dňa môže ľud ten dom spáliť, tak ako spálil dom maršala d’Ancre. Úbohý Concino Concini, veď mu vždy išlo len o blaho Francúzska.“

„Tak čo, monsignor kardinál, akú mi dáte odpoveď?“ spýtala sa kráľovná netrpezlivo.

„Madam, dovolí mi vaše veličenstvo, aby som mu dal radu?“ zvolal Mazarin čoraz dojatejší. „Samozrejme, skôr než sa k tomu odvážim, vrhám sa k nohám vášho veličenstva a sľubujem, že urobím všetko, čo mu prinesie potešenie.“

„Vravte, pane,“ súhlasila kráľovná. „Rada takého opatrného muža bude istotne dobrá.“

„Madam, verte mi, kráľ sa musí brániť až do konca.“

„Už to urobil, pane, a táto posledná bitka, ktorú začne s oveľa menšími silami, ako sú sily jeho nepriateľov, dokazuje, že sa nemieni vzdať bez boja. Ale čo sa stane, ak bude porazený?“

„Madam, viem, že sa priveľmi opovažujem vnucovať vášmu veličenstvu svoju mienku, ale nazdávam sa, že kráľ nesmie opustiť svoje kráľovstvo. Na neprítomných kráľov sa rýchlo zabúda: ak sa utiahne do Francúzska, bude stratený!“

„Ak je to váš názor,“ povedala kráľovná, „a ak skutočne máte o neho záujem, pošlite mu na pomoc nejakých ľudí a peniaze, lebo ja už nemôžem pre neho urobiť nič. Aby som mu pomohla, predala som všetko do posledného diamantu. Neostáva mi nič, to viete a viete to lepšie než ktokoľvek iný, pane. Keby mi bol ostal nejaký šperk, bola by som zaň kúpila drevo, aby som sa v zime aj s dcérou zohriala.“

„Ach, madam, vaše veličenstvo vlastne ani nevie, čo odo mňa chce,“ uhýbal Mazarin. „Akonáhle sa nejakému kráľovi poskytne pomoc z cudziny, aby sa znovu dostal na trón, prizná tým, že už nenachádza pomoc u svojich poddaných.“

„Pán kardinál, odpovedzte mi áno alebo nie,“ stratila trpezlivosť kráľovná, unavená sledovaním týchto šikovných manévrov v bludisku slov. „Ak sa kráľ udrží v Anglicku, pošlete mu pomoc? Ak príde do Francúzska, poskytnete mu pohostinnosť?“

„Madam,“ kardinál predstieral tú najväčšiu úprimnosť, „dúfam, že dokážem vášmu veličenstvu, ako som mu oddaný a ako túžim uzavrieť záležitosť, ktorá mu nesmierne leží na srdci.“

Kráľovná si hrýzla pery a netrpezlivo sa zahniezdila v kresle.

„Tak čo urobíte?“ spýtala sa napokon. „Von s tým.“

„Idem sa ihneď poradiť s kráľovnou, a potom tú vec predložíme parlamentu.“

„S ktorým ste na nože? Poveríte Broussela, aby podal správu. Stačí, pán kardinál, stačí. Rozumiem, ale skôr pochybujem. Uchyľujete sa skutočne k parlamentu, k tomu nepriateľovi kráľov, od ktorého sa nedostalo dcére veľkého a vznešeného Henricha IV. jedinej pomoci, ktorá by ju uchránila tejto zimy pred smrťou od hladu a zimy.“

Kráľovná sa zdvihla s majestátnym pohŕdaním. Kardinál k nej vystrel zopnuté ruky.

„Ach, madam, madam, ako zle ma poznáte, božemôj!“

Kráľovná Henrietta si však už nevšímala jeho pokrytecké slová, prešla pracovňou, sama si otvorila dvere a vošla do predsiene plnej gardistov jeho eminencie a dvoranov ponáhľajúcich sa zložiť poklonu jej kráľovskému majestátu a vznešene podala ruku lordovi Winterovi. Úbohá ponížená kráľovná, pred ktorou sa všetci ukláňali, lebo im to prikazovala etiketa, mala však už len jedno rameno, o ktoré sa mohla oprieť.

„Je mi to jedno,“ zamrmlal si Mazarin, keď osamel, „ale dalo mi to námahy, len čo je pravda. Nepovedal som však nič ani jemu, ani jej. Hm. Cromwell je odporný lovec kráľov, ľutujem jeho ministrov, ak nejakých vôbec má. Bernouin!“

Bernouin vošiel do pracovne.

„Nech mi zistia, či mladý muž v čiernom kabátci a s krátkymi vlasmi, ktorého ste pred chvíľou uviedli ku mne, je ešte v paláci.“

Bernouin odišiel. Kardinál zatiaľ otočil prsteň, preleštil diamant a obdivoval jeho čistotu. V oku sa mu zaleskla slza, ktorá skalila jeho zrak, preto pokrútil hlavou, aby spadla.

Bernouin sa vrátil s Commingesom, ktorý mal stráž.

„Monsignor,“ povedal Comminges, „keď som odvádzal mladíka, na ktorého sa vaša eminencia pýta, priblížil sa ku skleneným dverám galérie a na čosi s údivom hľadel, akiste na Raffaelov obraz, ktorý visí oproti. Potom chvíľu premýšľal a zišiel dolu schodmi. Zdá sa mi, že som ho videl vysadnúť na sivého koňa a odísť z nádvoria paláca. Monsignor nejde ku kráľovnej?“

„Po čo?“

„Pán de Guitaut, môj strýko, mi povedal, že jej veličenstvo dostalo nejaké správy z armády.“

„Dobre, už bežím.“

V tej chvíli sa objavil pán de Villequier, ktorého poslala kráľovná po kardinála.

Comminges videl dobre.

Keď Mordaunt prechádzal chodbou rovnobežnou s veľkou sklenenou galériou, uvidel lorda Wintera, ktorý čakal, kým kráľovná skončí vyjednávanie s Mazarinom. Mladík ho zbadal a ustrnul. Nebolo to teda z obdivu nad Raffaelovým obrazom. Vytreštil oči, premklo ho akési chvenie, akoby sa chcel prebiť cez sklenenú hradbu, ktorá ho delila od nepriateľa, ale ovládal sa. Keby bol Comminges videl, s akým hnevom sa mladíkove oči upierali na lorda Wintera, nepochyboval by ani na okamih, že tento anglický šľachtic je jeho úhlavným nepriateľom. No mladík stál ticho, určite aby premýšľal, lebo namiesto toho, aby sa nechal uniesť prvým pobúrením, ktoré ho hnalo priamo k lordovi Winterovi, zišiel pomaly po schodoch, vyšiel z paláca so sklonenou hlavou, vyhupol sa do sedla a zastal s koňom na rohu Richelieuovej ulice a čakal, kým koč kráľovnej vyjde z nádvoria.

Nemusel dlho čakať, lebo kráľovná sa u Mazarina nezdržala ani štvrť hodiny. Ale i táto štvrťhodina sa zdala pre čakajúceho storočím.

Napokon ťažký koč prešiel s rachotom cez bránu a lord Winter na koni sa znovu nakláňal k dvierkam a rozprával s jej veličenstvom.

Kone prešli do klusu a zamierili do Louvru. Tam vystúpili. Kým madam Henrietta odišla z kláštora karmelitánok, povedala svojej dcére, aby ju čakala v paláci, kde dlho žili a potom ho opustili, pretože v jeho pozlátených sálach sa zdala ich chudoba o to ukrutnejšia.

Mordaunt sledoval koč, keď však videl, že vošiel pod temnú klenbu, pritlačil sa aj s koňom k múru do tieňa a zostal nepohnuto stáť medzi rímsami Jeana Goujona. Vyzeral ako reliéf znázorňujúci jazdca na koni.

Čakal, ako predtým v Kráľovskom paláci.

XLII. Ako nešťastníci niekedy považujú náhodu za prozreteľnosť

„Tak čo, madam?“ spýtal sa lord Winter, keď kráľovná poslala preč svojich služobníkov.

„Ako som očakávala, milord.“

„Odmieta?“

„Nehovorila som vám to?“

„Kardinál odmieta prijať kráľa, Francúzsko odmieta poskytnúť pohostinstvo nešťastnému princovi? Je to po prvý raz, madam!“

„Milord, nepovedala som Francúzsko, povedala som kardinál, a ten nie je Francúz.“

„A s kráľovnou ste sa nestretli?“

„Je to zbytočné,“ pokrútila madam Henrietta smutne hlavou. „Kráľovná nikdy nepovie áno, keď kardinál povedal nie. Nezabúdajte, že ten Talian riadi všetko, vnútri i vonku. A okrem toho, vôbec by som sa nečudovala, keby nás bol Cromwell predbehol. Keď sa Mazarin so mnou zhováral, bol v rozpakoch, ale pri odmietaní bol neoblomný. Napokon, nevšimli ste si to vzrušenie v Kráľovskom paláci, to behanie, tých zaneprázdnených ľudí? Že by boli dostali nejaké správy? Čo na to poviete, milord?“

„Z Anglicka určite nie, madam, veľmi som sa ponáhľal a som presvedčený, že sa nestalo nič nepredvídané. Napokon, som presvedčený, že kráľ počká na odpoveď vášho veličenstva a nebude vopred riskovať.“

„Oznámte mu, že nemôžem nič urobiť,“ pokračovala kráľovná zúfalo, „že som trpela tak ako on, ba ešte väčšmi, lebo som nútená žiť na vyhnaneckom chlebe a prosiť o pohostinnosť falošných priateľov, ktorí sa smejú nad mojimi slzami. A pokiaľ ide o jeho kráľovskú osobu, musí sa veľkodušne obetovať a zomrieť ako kráľ. Ja zomriem po jeho boku.“

„Madam! Madam!“ zvolal lord Winter. „Vaše veličenstvo prepadáva malomyseľnosti, aj keď vám azda ostáva ešte nejaká nádej.“

„Nemáme už priateľov, milord, na celom svete nemáme nikoho okrem vás. Och, Bože môj!“ zvolala kráľovná spínajúc ruky k nebesám, „vari si odobral zo sveta všetky šľachetné srdcia?“

„Dúfam, že nie, madam,“ odpovedal lord Winter zamyslene, „spomínal som vám už istých štyroch mužov.“

„Čo chcete dokázať so štyrmi mužmi?“

„Štyria oddaní muži, štyria muži ochotní zomrieť, dokážu veľa, madam, verte, a tí, o ktorých hovorím, toho dokázali veľa.“

„A kde sú tí štyria muži?“

„Ach, to práve neviem. Takmer pred dvadsiatimi rokmi sa mi stratili z dohľadu, ale zakaždým, keď bol kráľ v nebezpečenstve, pomyslel som na nich.“

„Boli to vaši priatelia?“

„Jeden z nich mal môj život vo svojich rukách a daroval mi ho. Neviem, či zostal mojím priateľom, ale od tých čias som ja jeho priateľom.“

„Sú tí muži vo Francúzsku, milord?“

„Myslím, že áno.“

„Ako sa volajú, možno som niekedy počula ich mená a budem vám môcť pomôcť pri pátraní.“

„Jeden z nich bol rytier d’Artagnan.“

„Och, milord, ak sa nemýlim, rytier d’Artagnan je poručíkom gárd, počula som jeho meno, ale dajte si pozor, obávam sa, že ten muž je plne oddaný kardinálovi.“

„V tom prípade by to bolo posledné nešťastie,“ odvetil lord Winter, „a začal by som veriť, že sme skutočne prekliati.“

„A tí ostatní,“ kráľovná sa chytala poslednej nádeje ako stroskotanec trosiek svojho korábu, „čo tí ostatní, milord?“

„Meno druhého som sa tiež dozvedel, lebo skôr, ako sa tí štyria šľachtici začali s nami biť, povedali nám svoje meno. Volal sa gróf de La Fère. Pokiaľ ide o tých ostatných, zvykol som ich volať ich prezývkami, ktoré prijali, a zabudol som ich pravé mená.“

„Och, božemôj, bolo by ich treba čo najskôr zistiť,“ povedala kráľovná. „Myslíte si, že tí dôstojní šľachtici by mohli byť kráľovi takí užitoční?“

„Och, áno,“ odvetil lord Winter, „som si tým istý. Madam, počúvajte dobre a načrite do spomienok: nepočuli ste rozprávať, že Anna Rakúska kedysi unikla z najväčšieho nebezpečenstva, do akého sa kedy kráľovná dostala?“

„Áno, keď sa zaľúbila do pána z Buckinghamu, ale už neviem presne, ako to bolo. Išlo, myslím, o nejaké prívesky a diamanty.“

„To je ono, madam. Tí muži ju zachránili a súcitne sa usmievam, keď si pomyslím, že nepoznáte mená tých šľachticov. Je to určite preto, že sama kráľovná na nich zabudla, namiesto toho, aby ich urobila prvými veľmožmi kráľovstva.“

„Nuž, milord, musíme ich vyhľadať. Čo však môžu urobiť štyria, či skôr traja muži, lebo, ako vravím, s pánom d’Artagnanom nemožno rátať?“

„To by bolo o jeden chrabrý meč menej, no aj tak by ešte zostali tri, a to nerátam svoj. Nuž, štyria oddaní muži, ktorí by chránili kráľa pred nepriateľmi a v boji, ktorí by mu zavše poradili, sprevádzali ho na úteku, už to by stačilo. Aj keby mu nedopomohli k víťazstvu, aspoň by ho zachránili. A ak by utrpel porážku, pomohli by mu dostať sa cez more. A nech si Mazarin vraví, čo chce, keby sa váš kráľovský manžel objavil na francúzskom území, našiel by toľko možností na útulok a azyl, koľko ich morský vták nachádza za búrky.“

„Hľadajte, milord, hľadajte tých šľachticov, a ak ich nájdete a oni budú ochotní odísť s vami do Anglicka, každému z nich dám vojvodstvo, keď znovu nastúpime na trón, a okrem toho dostanú toľko zlata, že by mohli kúpiť palác Whitehall. Hľadajte, milord, hľadajte, zaprisahávam vás.“

„Hľadal by som, madam, a určite by som ich našiel, ale nemám kedy. Vaše veličenstvo zabúda, že kráľ čaká na odpoveď a čaká s úzkosťou?“

„Tak sme stratení!“ zvolala kráľovná zúfalo, akoby jej pukalo srdce.

Vtom sa otvorili dvere, objavila sa mladá Henrietta a kráľovná s hrdinskou silou matiek potlačila slzy a naznačila lordovi Winterovi, aby zmenil tému rozhovoru. Mladej princeznej však nič neušlo. Zastala vo dverách, povzdychla a prihovorila sa kráľovnej:

„Prečo stále plačete, keď nie som s vami, mama?“

Kráľovná sa usmiala a namiesto toho, aby jej odpovedala na otázku, poznamenala:

„Lord Winter, tým, že som už len napoly kráľovnou, získala som aspoň to, že ma deti volajú mama, a nie madam.“

Potom sa obrátila k dcére a spýtala sa:

„Čo chcete, Henrietta?“

„Mama,“ povedala mladá princezná, „do Louvru prišiel akýsi jazdec a chce sa pokloniť vášmu veličenstvu. Prichádza od armády a má vám odovzdať list od maršala de Grammont.“

„Ach, to je jeden z našich verných mužov,“ obrátila sa kráľovná k lordovi Winterovi, „môj drahý lord, nebadáte, že máme veľmi biedne služobníctvo, keď moja dcéra musí robiť uvádzača?“

„Madam, majte so mnou súcit, trápite ma tým,“ odvetil lord Winter.

„Kto je ten jazdec, Henrietta?“ spýtala sa kráľovná.

„Videla som ho cez okno, madam, akýsi mladík, zdá sa, že má sotva šestnásť rokov a volá sa vikomt de Bragelonne.“

Kráľovná s úsmevom kývla hlavou, mladá princezná otvorila dvere a v nich sa objavil Raoul. Urobil tri kroky ku kráľovnej a pokľakol.

„Madam, prinášam vášmu veličenstvu list od svojho priateľa, pána grófa de Guiche, ktorý mi povedal, že má česť patriť k vašim služobníkom. V liste je dôležitá správa a prejav jeho úcty.“

Pri mene grófa de Guiche sa na tvári mladej princeznej objavil rumenec. Kráľovná na ňu pozrela s náznakom prísnosti.

„Povedali ste mi, že list je od maršala de Grammont, Henrietta!“

„Myslela som si to, madam…“ zajachtalo dievča.

„Je to moja chyba, madam,“ objasňoval Raoul, „skutočne som sa ohlásil ako posol maršala de Grammont, lenže maršal bol ranený na pravej ruke, nemohol písať, a tak mu gróf de Guiche robil tajomníka.“

„Došlo k bitke?“ spýtala sa kráľovná a kývla na Raoula, aby vstal.

„Áno, madam,“ odvetil mladík a podal list lordovi Winterovi, ktorý ho odovzdal kráľovnej.

Keď Raoul oznámil, že došlo k bitke, mladá princezná akoby chcela vysloviť otázku, ktorá ju určite zaujímala, nepovedala však ani slovo a ružový nádych z líc jej pomaly mizol. Kráľovnino materinské srdce zaznamenalo každé toto pohnutie, pretože sa znova obrátila k Raoulovi:

„A nestalo sa nič mladému grófovi de Guiche? Lebo nie je len naším služobníkom, ako vám povedal, ale aj naším priateľom.“

„Nestalo sa mu nič, madam,“ odpovedal Raoul, „naopak, bol to preňho slávny deň, lebo sa mu dostalo nesmiernej cti. Pán Princ ho na bojisku objal.“

Mladá princezná zatlieskala, ale vzápätí sa zahanbila, že sa nechala strhnúť k takému prejavu radosti a sklonila sa k váze plnej ruží, akoby sa chcela nadýchať ich vône.

„Pozrime, čo nám píše náš gróf,“ pokračovala kráľovná.

„Mám česť povedať vášmu veličenstvu, že písal v mene svojho otca.“

„Áno, pane.“

Kráľovná rozpečatila list a čítala:

Madam a kráľovná,

nedostáva sa mi cti, aby som vám mohol písať osobne, lebo mám poranenú pravú ruku, a preto vám píšem prostredníctvom svojho syna, pána grófa de Guiche, ktorý, ako viete, je vaším služobníkom tak ako jeho otec. Chcem vám oznámiť, že sme práve vyhrali bitku pri Lense a že toto víťazstvo bude mať pre kardinála Mazarina a kráľovnú veľký význam, pokiaľ ide o ich vplyv na vývoj v Európe. Ak Vaše Veličenstvo je ochotné uveriť mojej rade, využije túto chvíľu a bude naliehať u kráľovnej, aby sa priaznivo vybavila žiadosť vznešeného manžela. Pán vikomt de Bragelonne, ktorý bude mať tú česť odovzdať vám list, je priateľom môjho syna a zachránil mu život. Je to šľachtic, ktorému Vaše Veličenstvo môže plne dôverovať, keby mi chcelo ústne alebo písomne poslať nejaký odkaz.

Mám česť byť v úcte…

maršal de Grammont

Keď sa hovorilo o tom, akú službu preukázal Raoul grófovi, mladík sa nezdržal a pozrel na mladú princeznú. Uvidel, ako sa jej v očiach zablysol výraz nekonečnej vďačnosti. Nebolo pochýb, dcéra kráľa Karola I. milovala jeho priateľa.

„Bitka pri Lense je vyhratá!“ povedala kráľovná. „Sú to šťastlivci, keď vyhrávajú bitky! Áno, maršal de Grammont má pravdu, to zmení ich plány, ale obávam sa, že našej veci to nijako neprospeje, ak nám to dokonca neuškodí. Táto správa je čerstvá, pane,“ pokračovala kráľovná, „som vám vďačná, že ste sa s ňou tak ponáhľali. Nebyť vás a nebyť tohto listu, bola by som sa to dozvedela zajtra, možno až pozajtre, posledná z celého Paríža.“

„Madam,“ povedal Raoul, „Louvre je druhý palác, kam sa táto správa dostala. Nikto o tom ešte nevie a prisahal som pánu grófovi de Guiche, že odovzdám tento list vášmu veličenstvu skôr, než objímem svojho pestúna.“

„Váš pestún sa volá Bragelonne ako vy?“ spýtal sa lord Winter. „Kedysi som poznal jedného Bragelonna, ešte žije?“

„Nie, pane, zomrel a po ňom môj pestún, ktorý mu bol veľmi blízkym príbuzným, zdá sa, zdedil statok a prevzal aj jeho meno.“

„Ako sa volá váš pestún?“ spýtala sa kráľovná, lebo nemohla potlačiť záujem o tohto pohľadného mladého muža.

„Pán gróf de La Fère, madam,“ odpovedal mladík a uklonil sa.

Lord Winter sa strhol od prekvapenia, kráľovná naňho pozrela a natešene zvolala:

„Nespomínali ste mi práve meno grófa de La Fère?“

Lord Winter tiež nemohol uveriť tomu, čo počul.

„Pán gróf de La Fère?“ zvolal. „Och, pane, odpovedzte mi, prosím vás, nie je gróf de La Fère ten statočný šľachtic, ktorý bol za vlády Ľudovíta XIII. mušketierom a môže mať teraz asi štyridsaťosem rokov?“

„Áno, pane, úplne sa to zhoduje.“

„Ktorý slúžil pod prijatým menom?“

„Athos. Ešte nedávno som počul, ako ho tak oslovil jeho priateľ, pán d’Artagnan.“

„Je to on, madam, je to on. A je v Paríži?“ otočil sa lord znova k Raoulovi.

Potom sa obrátil ku kráľovnej a povedal:

„Dúfajte ešte, dúfajte. Prozreteľnosť je na našej strane, lebo zázračným spôsobom nachádzam toho statočného šľachtica. Kde býva, pane, prosím vás?“

„Pán gróf de La Fère býva na Guénégaudovej ulici v hostinci U Karola Veľkého.“

„Ďakujem, pane. Oznámte tomu dôstojnému priateľovi, aby zostal doma, prídem ho objať.“

„Pane, poslúchnem s veľkou radosťou, ak ma jej veličenstvo ráči uvoľniť.“

„Choďte, pán vikomt de Bragelonne,“ povedala kráľovná, „choďte, uisťujem vás, že máte našu priazeň.“

Raoul sa úctivo uklonil obom dámam, pozdravil lorda Wintera a odišiel.

Lord Winter a kráľovná sa ešte chvíľu pošepky zhovárali, aby ich mladá princezná nepočula, a keď sa lord Winter chystal odísť, kráľovná povedala:

„Milord, počúvajte, zachovala som si ešte tento diamantový kríž, ktorý pochádza od mojej matky, a túto hviezdu z radu svätého Michala, ktorú som dostala od svojho muža. Spolu majú hodnotu asi päťdesiattisíc libier. Prisahala som, že radšej umriem hladom, než by som sa mala zbaviť týchto vzácnych pamiatok. Ak však tieto dva klenoty môžu byť užitočné jemu alebo jeho ochrancom, som ochotná obetovať ich. Vezmite ich, a ak na výprave budete potrebovať peniaze, bez obáv ich predajte, milord. Ak však nájdete spôsob, ako ich zachrániť, milord, pamätajte si, že to budem považovať za najväčšiu službu, akú môže šľachtic preukázať kráľovnej, a že v ten deň, keď sa mi bude vodiť dobre, ja a moje deti budeme žehnať tomu, kto nám prinesie hviezdu a kríž.“

„Madam,“ povedal lord Winter, „vášmu veličenstvu bude slúžiť oddaný človek. Poponáhľam sa uložiť tieto dva predmety na bezpečné miesto, neprijal by som ich, keby sme mali zdroje bývalého bohatstva. Statky nám však zabavili, peňazí v hotovosti niet a musíme ťažiť zo všetkého, čo ešte máme. O hodinu sa vypravím za grófom de La Fère a zajtra bude mať vaše veličenstvo definitívnu odpoveď.“

Kráľovná podala lordovi Winterovi ruku, ten ju úctivo pobozkal. Potom sa obrátila k svojej dcére:

„Milord, dostali ste za úlohu odovzdať niečo tomuto dievčaťu od jeho otca.“

Mladá Henrietta s úsmevom a rumencom na tvári nastavila čelo šľachticovi.

„Povedzte otcovi, nech je kráľom alebo utečencom, víťazom alebo porazeným, silným alebo slabým, že má vo mne najoddanejšiu a najväčšmi milujúcu dcéru.“

„Viem, madam,“ odvetil lord Winter a dotkol sa perami Henriettinho čela.

Potom odišiel, prechádzajúc bez sprievodu veľkými pustými a tmavými miestnosťami, utieral si slzy a akokoľvek bol otupený päťdesiatročným životom na kráľovskom dvore, nemohol sa ubrániť dojatiu pri pohľade na toto kráľovské, dôstojné a zároveň hlboké nešťastie.

XLIII. Strýko a synovec

Kôň a sluha čakali lorda Wintera pri bráne. Odchádzal domov zamyslený, zavše sa obzrel na mlčanlivé a čierne priečelie Louvru. Vtom zistil, že akýsi jazdec sa doslova odlepil od múru a sleduje ho. Spomenul si, že takmer ten istý tieň videl, keď vyšiel z Kráľovského paláca.

Sluha lorda Wintera, ktorý sa niesol pár krokov za ním, tiež sledoval jazdca s istým nepokojom.

„Tony,“ povedal šľachtic a kývol sluhovi, aby prišiel bližšie.

„Tu som, pane.“

Mladík prišiel k boku svojho pána.

„Tony,“ kývol šľachtic na sluhu, „všimli ste si muža, ktorý nás sleduje?“

„Áno, milord.“

„Kto je to?“

„Neviem, ale sleduje vašu milosť od Kráľovského paláca. Pri Louvri sa pristavil, aby počkal, až vaša milosť vyjde a šiel znova za ňou.“

„Nejaký kardinálov špeh,“ povedal lord Winter, „tvárme sa, že sme ho nezbadali.“

Pobodol koňa a ponoril sa do spleti uličiek smerom k Marais. Býval dlho na Place Royale a ubytoval sa znovu blízko toho bývalého príbytku.

Neznámy takisto popohnal svojho koňa do galopu.

Lord Winter zoskočil pred hostincom z koňa a vyšiel do svojho príbytku s úmyslom, že dá špeha sledovať. Keď však odkladal rukavice a klobúk na stôl, v zrkadle zistil, že vo dverách stojí akýsi muž.

Obrátil sa. Stál pred ním Mordaunt.

Winter zbledol a zmeravel. Mordaunt stál na prahu s chladným a výhražným výrazom v tvári.

Medzi oboma mužmi nastalo hrobové ticho.

„Pane,“ povedal napokon lord Winter, „domnieval som sa, že som vám už dal jasne najavo, že ma toto prenasledovanie unavuje. Odíďte, lebo rozkážem, aby vás vyhnali ako v Londýne. Nie som vaším strýkom, nepoznám vás.“

„Strýko,“ odvetil Mordaunt drsným a posmešným hlasom, „mýlite sa. Tentoraz ma nedáte vyhnať, ako ste to urobili v Londýne, neopovážite sa. A pokiaľ ide o to, že som vaším synovcom, dvakrát si to rozmyslíte zaprieť, lebo som sa dozvedel veľa vecí, o ktorých som pred rokom nechyroval.“

„Čo ma je do toho, čo ste sa dozvedeli?“ povedal lord Winter.

„Och, veľa, strýko, veľa, som o tom presvedčený a o chvíľu mi dáte za pravdu,“ dodal s úsmevom, ktorý zamrazil až do žíl. „Keď som k vám v Londýne prišiel po prvý raz, chcel som sa opýtať, čo sa stalo s mojím majetkom, keď som prišiel po druhý raz, chcel som sa opýtať, kto poškvrnil moje meno. Tentoraz k vám prichádzam s jedinou, ale oveľa strašnejšou otázkou, chcem sa vás opýtať, milord, čo ste urobili so svojou švagrinou a mojou matkou?“

Lord Winter cúvol pred plameňom ohnivých očí.

„S vašou matkou?“ povedal.

„Áno, s mojou matkou, milord,“ mladík nervózne mykol hlavou.

Lord Winter sa len sťažka ovládal a musel sa zahĺbiť do spomienok, aby z nich načerpal novú nenávisť. Potom zvolal:

„Slieďte, čo sa s ňou stalo, nešťastník jeden, spýtajte sa v pekle, možno tam vám dajú odpoveď!“

Mladík urobil pár krokov, až sa ocitol zoči-voči lordovi Winterovi, založil si ruky a prehovoril tupým hlasom, s tvárou fialovou od bôľu a zlosti:

„Spýtal som sa béthunského kata, a ten mi odpovedal.“

Lord Winter klesol do kresla, akoby do neho udrel blesk a márne sa pokúšal o odpoveď.

„Veru áno, tým slovom sa všetko vysvetľuje, tým kľúčom sa odomyká vstup do priepasti,“ pokračoval mladík. „Matka dedila po svojom mužovi, a vy ste ju zavraždili! Moje meno mi zaisťovalo otcovský majetok, vy ste ma však zbavili toho mena, obrali ste ma aj o majetok. Teraz sa nečudujem, že ste ma nepoznali, nečudujem sa, že ma odmietate poznať. Ak je niekto lupičom, nepatrí sa, aby nazýval synovcom človeka, ktorého ožobráčil, a ak je niekto vrahom, aby volal synovcom človeka, z ktorého urobil sirotu!“

Tieto slová mali celkom opačný účinok, než Mordaunt očakával. Lord Winter si znovu spomenul, akou obludou bola milady, pokojne vstal a uprel prísny pohľad do vášňou blčiacich mladíkových očí.

„Chcete preniknúť do toho hrozného tajomstva, pane?“ spýtal sa. „Nuž, prosím… Vedzte teda, aká to bola žena, pre ktorú dnes chcete so mnou účtovať: tá žena podľa všetkej pravdepodobnosti otrávila môjho brata, a aby dedila i po mne, chcela zavraždiť aj mňa. Mám na to dôkazy. Čo na to poviete?“

„Len toľko, že to bola moja matka!“

„Dala zavraždiť úbohého vojvodu z Buckinghamu mužom, ktorý bol predtým spravodlivý, dobrý a čistý. Čo poviete na ten zločin, o ktorom mám v rukách tiež dôkazy?“

„Bola to moja matka!“

„Keď sa vrátila do Francúzska, v béthunskom kláštore karmelitánok otrávila mladú ženu, ktorá ľúbila jedného z jej nepriateľov. Presvedčí vás tento zločin o spravodlivom treste? Mám dôkazy o tom zločine!“

„Bola to moja matka!“ zvolal mladík, pri každej odpovedi čoraz prchkejší a výbojnejší.

„Napokon, usvedčená z vrážd a týrania, hnusiaca sa každému, vyhrážajúca sa ako šelma dychtiaca po krvi, podľahla pod údermi mužov, ktorých priviedla do zúfalstva a ktorí jej ani zamak neublížili. Našla sudcov, ktorých privolala svojimi hnusnými činmi. A ten kat, s ktorým ste sa stretli, ak vám povedal všetko, musel vám povedať aj to, že sa chvel od radosti, keď sa mohol pomstiť za potupu a samovraždu svojho brata. Skazená dievka, manželka cudzoložnica, neľudská sestra, vrahyňa, travička hnusiaca sa celému svetu, každému, kto ju poznal, všetkým národom, ktoré ju prijali do svojho lona, zomrela prekliata nebom i zemou. Vidíte, taká to bola žena.“

Vzlyk silnejší než úsilie potlačiť ho vyrazil Mordauntovi z hrdla a krv mu udrela do fialkastej tváre. Zaťal päste a s tvárou pokrytou potom, so zježenými vlasmi vykríkol zožieraný zlosťou:

„Mlčte, pane! Bola to moja matka! Nepoznal som jej neusporiadaný život, nepoznal som jej neresti, nepoznal som jej zločiny! Ale viem, že som mal matku, že ju piati muži potajomky, ticho, raz v noci zabili ako zbabelci! Piati muži jednu bezbrannú ženu! A viem aj to, pane, že ste boli medzi nimi a že ste vy, strýko, povedali hlasnejšie než ostatní: ,Musí zomrieť!‘. Upozorňujem vás, dobre počúvajte moje slová, nech sa vám vryjú do pamäti, aby ste na ne nikdy nezabudli: za vraždu, ktorá ma obrala o všetko, ktorá zo mňa urobila človeka bez mena, bedára, skazeného, zlého a nezmieriteľného, za tú vraždu budem účtovať najprv s vami, potom s vašimi spoluvinníkmi!“

S nenávisťou v očiach, s penou na ústach a vystretou päsťou urobil Mordaunt strašný a hrozivý krok smerom k lordovi Winterovi.

Lord Winter chytil meč a povedal s úsmevom muža, ktorý sa tridsať rokov hrá so smrťou.

„Chcete ma zavraždiť, pane? V tom prípade vás uznávam za svojho synovca, lebo ste určite synom svojej matky!“

„Nie,“ Mordaunt sa usiloval nadobudnúť pokojný výraz tváre, „nie, nezabijem vás, aspoň nie v tejto chvíli, lebo bez vás by som neodhalil ostatných. Ale keď ich nájdem, traste sa, pane! Prebodol som béthunského kata, prebodol som ho nemilosrdne, neľútostne, a ten človek bol z vás ešte najmenej vinný.“

Potom mladý muž vyšiel von a zišiel po schodoch dosť pokojne, aby nebol nápadný. Na dolnom odpočívadle prešiel popri Tonym, ktorý opretý o zábradlie čakal pripravený vybehnúť hore na pánovo zavolanie.

Lord Winter ho však nezavolal: zničený a ohromený zostal stáť, a až keď počul vzďaľujúci sa dupot koňa, klesol do kresla a povedal:

„Pane Bože, vďaka, že pozná len mňa.“

XLIV. Otcovstvo

Kým sa u lorda Wintera odohrávala táto hrozná scéna, Athos sedel vo svojej izbe pri okne, lakťom sa opieral o stôl a veľmi sústredene počúval Raoulovo rozprávanie o dobrodružstvách na ceste a o podrobnostiach bitky. Pri sledovaní týchto prvých sviežich a čistých dojmov šľachticova krásna a vznešená tvár vyjadrovala nevýslovné šťastie. Zvuk mladíkovho rozohneného hlasu mu znel ako krásna hudba. Zabudol na pochmúrne chvíle minulosti a na hmlisté predstavy budúcnosti. Dalo by sa povedať, že návrat milovaného chlapca zmenil obavy dokonca na nádeje. Athos bol šťastný, šťastný ako nikdy.

„Bragelonne, boli ste prítomný a podieľali ste sa na tej veľkej bitke?“ pýtal sa bývalý mušketier.

„Áno, pane.“

„Bol to úmorný boj, vravíte.“

„Pán Princ viedol osobne útok jedenásť ráz.“

„Je to veľký bojovník, Bragelonne!“

„Pane, je to hrdina. Ani na chvíľu som ho nespustil z očí. Ach, aké krásne je nosiť meno Condé!… A pridávať mu ešte slávu!“

„Je pokojný a skvelý, však sa nemýlim?“

„Pokojný ako na vojenskej prehliadke, skvelý ako na nejakej slávnosti. Na nepriateľa sme útočili krokom, zakázal nám, aby sme strieľali prví, s mušketou po boku sme postupovali proti Španielom, sústredeným na výšine. Keď sme došli na tridsať krokov od nich, princ sa obrátil k vojakom: ,Chlapci, podstúpite hroznú paľbu,‘ povedal, ,ale potom, nebojte sa, veľmi ľahko si so všetkými poradíme.‘ Vládlo také ticho, že jeho slová počuli priatelia i nepriatelia. Potom zdvihol meč. ,Trubači, trúbte!‘ zvolal. Keď sme sa priblížili na dvadsať krokov, videli sme, že všetky muškety klesli ako ohnivá čiara, lebo slnko sa odrážalo na ich hlavniach. ,Krokom, chlapci, krokom, nadišla vhodná chvíľa,‘ velil princ.“

„Báli ste sa, Raoul?“ spýtal sa gróf.

„Áno, pane,“ odvetil úprimne mladík, „v srdci som cítil veľký chlad a pri povele ,Páľ!‘, ktorý zaznel po španielsky v nepriateľských radoch, som zavrel oči a myslel som na vás.“

„Naozaj, Raoul?“ stisol mu Athos ruku.

„Áno, pane. Vtom zaznel taký výstrel, akoby sa otvorilo samotné peklo, a tí, čo ostali nažive, pocítili páľavu plameňa. Otvoril som s úžasom oči, že nie som medzi mŕtvymi alebo aspoň ranený. Tretina jednotky ležala na zemi zmrzačená a zakrvavená. Ale keď som sa stretol s princovým pohľadom, myslel som už len na jedno: že sa díva na mňa. Popchol som koňa a vzápätí som bol v nepriateľskom voji.“

„Princ bol s vami spokojný?“

„Aspoň tak mi povedal, pane, keď mi rozkázal, aby som sprevádzal do Paríža pána de Châtillon, ktorý priniesol kráľovnej správu a ukoristené zástavy. ,Choďte,‘ povedal mi princ, ,nepriateľ sa za dva týždne nespamätá. Do tých čias vás nepotrebujem. Objímte tých, čo milujete a čo vás milujú a povedzte mojej sestre, pani de Longueville, že jej ďakujem za dar, ktorý mi dala tým, že mi vás poslala.‘ A tak som prišiel,“ dodal Raoul, hľadiac na grófa s úsmevom plným hlbokej lásky, „lebo som si myslel, že sa potešíte, keď ma uvidíte.“

Athos si pritiahol mladíka k sebe a pobozkal ho nežne na čelo.

„Dobre ste sa zapísali, Raoul,“ povedal, „vojvodcovia sú vašimi priateľmi, francúzsky maršal je vám kmotrom, princ z kráľovskej krvi kapitánom a za deň vás prijali dve kráľovné: na nováčika je to celkom dobré.“

„Ach, pane,“ povedal Raoul odrazu, „pripomenuli ste mi niečo, na čo som v náhlivosti zabudol: u jej veličenstva anglickej kráľovnej bol šľachtic, ktorý vykríkol od prekvapenia a od radosti, keď som spomenul vaše meno. Vravel, že patrí k vašim priateľom a pýtal odo mňa vašu adresu. Príde vás vraj navštíviť.“

„Ako sa volá?“

„Neopovážil som sa ho pýtať na meno, pane, a hoci sa vyjadruje elegantne, podľa prízvuku som usúdil, že je Angličan.“

„Ach!“ povzdychol Athos.

Sklonil hlavu, akoby si chcel na niečo spomenúť, a keď ju znova zdvihol, zarazil sa, lebo v odchýlených dverách stál muž a s dojatím naňho upieral oči.

„Lord Winter!“ zvolal gróf.

„Athos, priateľ môj!“

Obaja šľachtici sa objali, potom Athos chytil lorda za ruku a s pohľadom upretým na neho povedal:

„Čo vám je, milord? Ja sa teším a vy ste akýsi zarmútený.“

„Áno, milý priateľ, máte pravdu, a pohľad na vás len znásobuje moje obavy.“

Lord Winter sa poobzeral okolo seba. Raoul pochopil, že obaja priatelia si chcú niečo povedať, preto nenápadne odišiel.

„Teraz, keď sme sami, môžeme sa porozprávať,“ povedal lord Winter. „Je tu.“

„Kto?“

„Syn milady.“

Athos, znovu zasiahnutý týmto menom, ktoré akoby ho prenasledovalo ako osudná ozvena, mierne zvraštil obočie a pokojne odpovedal:

„Viem.“

„Vy to viete?“

„Áno. Grimaud ho stretol medzi Béthune a Arrasom a vrátil sa cvalom sem, aby ma o tom upovedomil.“

„Grimaud ho teda spoznal!“

„Nespoznal, ale bol pri smrteľnom lôžku muža, ktorý ho poznal.“

„Pri lôžku béthunského kata?“ zvolal lord Winter.

„Vy o tom viete?“ začudoval sa Athos.

„Pred chvíľou odo mňa odišiel,“ pokračoval lord Winter, „všetko mi povedal. Ach, priateľu, bol to hrozný výjav! Prečo sme len nezadusili decko s matkou?!“

Athos, ako každá ušľachtilá povaha, neprenášal na nikoho iného nemilé dojmy, ktoré sám pociťoval, skôr naopak, prežíval ich sám v sebe a nahrádzal navonok nádejami a útechami. Dalo by sa povedať, že mu jeho vlastná bolesť vychádzala z duše premenená na radosť, ktorá mala utíšiť iných.

„Čoho sa bojíte?“ spýtal sa, potláčajúc chvíľkovú mimovoľnú hrôzu. „Veď sme tu na to, aby sme sa bránili. Hádam sa ten mladík nestal profesionálnym vrahom, chladnokrvným zabijakom? Je možné, že béthunského vraha zabil v záchvate zúrivosti, teraz však jeho hnev poľavil.“

Lord Winter sa smutne usmial a pokrútil hlavou.

„Nepoznáte azda tú krv?“

„Ach, v druhom kolene azda stratila divokosť,“ pokúšal sa usmiať Athos. „Napokon, priateľ môj, prozreteľnosť nás upozornila, aby sme si dávali pozor. Nemôžeme robiť nič iné, len čakať. Čakajme teda. Ale hovorme o vás. Čo vás priviedlo do Paríža?“

„Dôležité úlohy, o ktorých sa dozviete neskôr. Ale počul som u jej veličenstva anglickej kráľovnej, že d’Artagnan je vraj oddaný Mazarinovi? Prepáčte mi, že som taký úprimný, priateľ môj, nie som kardinálov nepriateľ, ani ním nepohŕdam a vaše presvedčenie mi je vždy sväté. Nepatríte aj vy náhodou k tomu človeku?“

„Pán d’Artagnan je v službe,“ povedal Athos, „je vojak, a preto poslúcha predstavených. Pán d’Artagnan nie je bohatý, a musí žiť zo svojho poručíckeho žoldu. Milord, takých milionárov, ako ste vy, je vo Francúzsku málo.“

„Ach, dnes som takisto chudobný ako on, ba ešte chudobnejší. Ale vráťme sa k vám.“

„Chcete vedieť, či som mazarinovec? Nie som, naozaj nie.“

Lord Winter vstal a zovrel Athosa v náručí.

„Ďakujem, gróf, ďakujem za túto správu. Vidíte, taký som z nej šťastný, že som priam omladol. Vy teda nie ste mazarinovec! Výborne! To napokon ani nebolo možné. Prepáčte mi ešte jednu otázku: ste voľný?“

„Čo myslíte pod slovom voľný?“

„Pýtam sa, či nie ste ženatý.“

„Ach, to nie,“ odvetil Athos s úsmevom.

„Ten krásny, elegantný a pôvabný mládenec…“

„Je chlapec, ktorého vychovávam a ktorý nepozná svojho otca.“

„Veľmi dobre, ste stále ten istý Athos, veľký a šľachetný.“

„Milord, čo vlastne odo mňa chcete?“

„Pán Porthos a pán Aramis sú ešte stále vašimi priateľmi?“

„Pripojte aj d’Artagnana, milord. Sme stále štyria priatelia, oddaní druh druhovi ako predtým, ak však ide o to, aby sa kardinálovi poslúžilo alebo aby sa proti nemu bojovalo, aby sme boli mazarinovci alebo frondéri, vtedy sme už len dvaja a dvaja.“

„Pán Aramis je s d’Artagnanom?“ spýtal sa lord Winter.

„To nie,“ odvetil Athos, „pán Aramis mi robí tú česť, že zmýšľa ako ja.“

„Môžeme sa nejako dostať do styku s tým príjemným a duchaplným priateľom?“

„Samozrejme, len či vám to bude príjemné.“

„Zmenil sa?“

„Stal sa pátrom, to je všetko.“

„Desíte ma. Duchovný stav ho asi núti zrieknuť sa veľkých podujatí?“

„Naopak,“ odvetil Athos s úsmevom, „nikdy nebol takým mušketierom ako od tých čias, odkedy sa stal pátrom. Chcete, aby som poslal Raoula po neho?“

„Ďakujem, gróf, nemusel by ho o tomto čase nájsť doma. Ale ak zaňho ručíte…“

„Ako za seba.“

„Môžete sa zaručiť, že ho dovediete zajtra o desiatej na louvreský most?“

„Ale, ale, máte azda súboj?“ spýtal sa Athos s úsmevom.

„Áno, gróf, krásny súboj, súboj, ktorého sa, dúfam, zúčastníte.“

„Kam pôjdeme, milord?“

„K jej veličenstvu anglickej kráľovnej, ktorá mi prikázala, aby som jej vás predstavil.“

„Hádam ma jej veličenstvo pozná?“

„Ja vás poznám.“

„To mi je záhada,“ odvetil Athos, „ale nič to, pokiaľ k nej poznáte heslo, na nič sa nepýtam. Urobíte mi tú česť a budete so mnou večerať, milord?“

„Ďakujem, gróf,“ povedal lord Winter, „priznám sa vám, že návšteva toho mladíka mi zahnala chuť do jedenia a zaženie mi pravdepodobne aj spánok. Čo má vykonať v Paríži? Istotne neprišiel preto, aby sa stretol so mnou, lebo nevedel o mojej ceste. Ten mladík ma desí, gróf, má pred sebou krvavú budúcnosť.“

„Čo robí v Anglicku?“

„Je jedným z najhorlivejších stúpencov Olivera Cromwella.“

„Kto ho získal pre túto vec? Matka i otec boli katolíci, zdá sa mi.“

„Nenávisť, ktorú prechováva ku kráľovi.“

„Ku kráľovi?“

„Áno, kráľ ho vyhlásil za bastarda, zbavil ho majetku a zakázal mu nosiť meno Winter.“

„A ako sa volá teraz?“

„Mordaunt.“

„Puritán, a preoblečený za mnícha, putuje sám po Francúzsku.“

„Ako mních, vravíte?“

„Áno, nevedeli ste to?“

„Viem len toľko, čo mi sám povedal.“

„Úplne náhodou, prosím o odpustenie, ak sa rúham, vypočul spoveď béthunského kata.“

„Teraz už rozumiem všetkému: poslal ho Cromwell.“

„Ku komu?“

„K Mazarinovi. Kráľovná hádala správne, predbehli nás: teraz sa mi všetko vyjasňuje. Zbohom, gróf, zajtra sa uvidíme.“

„Noc je však tmavá,“ povedal Athos, keď videl, že lord Winter sa znepokojuje viac, než dával najavo, „a vy asi nemáte sluhu?“

„Mám Tonyho, je to dobrý, ale dôverčivý chlapec.“

„Hej, Olivain, Grimaud, Blaisois, vezmite muškety a zavolajte pána vikomta.“

Blaisois bol ten veľký chlapec, napoly sluha, napoly sedliak, ktorého sme zazreli na zámku Bragelonne, keď prišiel oznámiť, že sa podáva večera. Athos ho pokrstil podľa jeho provincie.

O pár minút po rozkaze vošiel Raoul.

„Vikomt,“ povedal Athos, „odprevadíte milorda až k hostincu a nedovolíte nikomu, aby sa k nemu priblížil.“

„Ach, gróf, za koho ma máte?“ namietal lord.

„Za cudzinca, ktorý nepozná Paríž a ktorému vikomt ukáže cestu,“ povedal Athos.

Lord Winter mu podal ruku.

„Grimaud, postav sa na čelo skupinky a pozor na mnícha,“ rozkázal Athos.

Grimaud sa zachvel, potom prikývol a čakal na odchod, s mlčanlivou výrečnosťou hladkajúc pažbu muškety.

„Dovidenia zajtra, gróf,“ povedal lord Winter.

„Áno, milord.“

Skupinka sa pobrala do ulice Saint-Louis. Olivain sa zachvel pri každom podozrivom tieni, Blaisois kráčal neohrozene, pretože nevedel, že tu ide o nejaké nebezpečenstvo a Tony sa obzeral doprava a doľava, no nepovedal ani slovo, lebo nevedel po francúzsky.

Lord Winter a Raoul kráčali vedľa seba a rozprávali sa.

Grimaud, ktorý podľa Athosovho rozkazu išiel pred skupinkou s pochodňou v jednej a s mušketou v druhej ruke, dorazil prvý pred hostinec, zabúchal na dvere, a keď mu otvorili, mlčky pozdravil milorda.

Keď sa vracali, Grimaudove prenikavé oči nezbadali nič podozrivé okrem akéhosi tieňa číhajúceho na roku Guénégaudovej ulice a nábrežia. Zdalo sa mu, že už cestou tam zazrel tohto nočného sliediča. Zamieril k nemu, ale skôr, než ho mohol dolapiť, tieň zmizol v uličke, kde ho Grimaud nepovažoval za opatrné prenasledovať.

Ohlásili svoj návrat Athosovi, a pretože bolo už desať hodín, každý sa utiahol do svojej miestnosti.

Na druhý deň ráno, keď gróf otvoril oči, Raoul už bol oblečený a čítal novú knihu od Chalpelaina.

„Už ste hore, Raoul?“ začudoval sa gróf.

„Áno, pane,“ odpovedal mladík po slabom zaváhaní, „zle som spal.“

„Vy ste zle spali, Raoul? Hádam vás niečo trápi?“ spýtal sa Athos.

„Pane, isto poviete, že od vás veľmi rýchlo odchádzam, keď som ešte len prišiel, ale…“

„Máte len dva dni dovolenky, Raoul?“

„Kdeže, desať, a naozaj netúžim ísť naspäť do tábora.“

Athos sa usmial.

„A kam, ak to nie je tajomstvo, vikomt? Ste už takmer chlap, veď ste prežili bojový krst a dobyli si právo ísť, kam chcete bez toho, aby ste sa mi s tým zverovali.“

„Nikdy, pane,“ protestoval Raoul, „pokým budem mať to šťastie, že mi budete ochrancom, si nebudem myslieť, že mám právo zbaviť sa tútorstva, ktoré mi je veľmi drahé. Rád by som strávil aspoň deň v Blois. Dívate sa na mňa a istotne sa mi budete smiať.“

„Nebudem, ba skôr naopak,“ potlačil Athos vzdych, „nie, nebudem sa smiať, vikomt. Túžite znovu vidieť Blois, je to celkom prirodzené!“

„Takže mi dávate dovolenie?“ potešil sa Raoul.

„Pravdaže, Raoul.“

„Ani v kútiku srdca sa nehneváte?“

„Vôbec nie. Prečo by som sa mal hnevať, keď vám to robí radosť?“

„Ach, pane, aký ste dobrý!“ zvolal mladík a chcel Athosa objať, no rešpekt, ktorý k nemu prechovával, ho zastavil.

Athos však roztvoril náruč.

„A môžem odísť hneď?“

„Kedy chcete, Raoul.“

Raoul urobil tri kroky.

„Pane, spomenul som si ešte na jednu vec. Som zaviazaný pani vojvodkyni de Chevreuse, že bola ku mne taká láskavá a pomohla ma uviesť k pánu Princovi.“

„A ste povinný poďakovať sa jej, však, Raoul?“

„Podľa mňa áno, len vy o tom musíte rozhodnúť.“

„Choďte teda popri Luynesovskom paláci, Raoul, a ohláste sa, či by vás pani vojvodkyňa prijala. S potešením zisťujem, že nezabúdate na to, čo sa patrí. Vezmite so sebou Grimauda a Olivaina.“

Raoul sa pozdravil a odišiel.

Athos sa za ním díval, ako zatvára dvere a počúval, ako čistým hlasom volá Olivaina a Grimauda, a povzdychol si:

„Prirýchlo ma opúšťa, ale nič sa nedá robiť, poslúcha zákon života. Určite ľúbi to dievča; veď či ma bude mať menej rád, keď ľúbi iných?“

Athos si priznal, že ho naozaj rýchly Raoulov odchod prekvapil. Raoul však bol taký šťastný, že sa všetok žiaľ v Athosovom srdci rozplynul.

O desiatej bolo všetko pripravené na odchod. Keď sa Athos pozeral, ako Raoul vyskakuje na koňa, prišiel mu odovzdať pozdrav sluha pani de Chevreuse. Mal povedať grófovi de La Fère, že vojvodkyňa sa dozvedela o príchode jeho mladého chránenca a veľmi rada by mu zablahoželala.

„Povedzte pani vojvodkyni, že pán gróf práve vysadol na koňa a ide do Luynesovského paláca.“

Keď dal Athos Grimaudovi nové pokyny, kývol Raoulovi, že môže odísť, a po krátkom uvažovaní napokon usúdil, že je hádam lepšie, keď Raoul v tejto chvíli z Paríža odchádza.

XLV. Ďalšia kráľovná, ktorá prosí o pomoc

Athos poslal hneď ráno Aramisovi odkaz po Blaisoisovi, jedinom služobníkovi, ktorý mu ostal. Blaisois našiel Bazina, ako si oblieka rúcho, lebo v ten deň mal prisluhovať pri omši v Notre-Dame.

Athos Blaisoisovi odporúčal, aby sa pokúsil rozprávať s Aramisom osobne. Blaisois, mohutný, úprimný chlapec, ktorý poznal len rozkaz, pýtal sa teda na pátra d’Herblay a napriek Bazinovmu uisťovaniu, že nie je doma, sa nedal odbiť. Blaisois, vidiac Bazina v kostolnom obleku, nedbal na jeho zapieranie a chcel ísť ďalej, pretože sa domnieval, že človek, ktorého tu videl, oplýva všetkými cnosťami, aké zosobňuje jeho odev, teda: kresťanskou trpezlivosťou a prívetivosťou. No Bazinovi, ktorý bol ešte vždy mušketierskym služobníkom, vstúpila krv do veľkých očí, vzal rúčku od metly a Blaisoisa vyobšíval volajúc:

„Vy ste urazili cirkev, priateľu, urazili ste cirkev.“

V tej chvíli na nezvyčajný hluk Aramis opatrne odchýlil dvere na spálni. Bazin sa v okamihu opatrne oprel o metlu, ako to vídal v Notre-Dame robiť sluhu s jeho halapartňou, a Blaisois s vyčítavým pohľadom upretým na Cerbera vytiahol z vrecka list a podal ho Aramisovi.

„Od grófa de La Fère?“ spýtal sa Aramis. „Dobre.“

Vrátil sa, ani sa len nezaujímal, čo to bolo za lomoz.

Blaisois sa vrátil smutne do hostinca U Karola Veľkého a rozpovedal Athosovi svoje dobrodružstvo.

„Hlupák!“ smial sa Athos. „Ty si im nepovedal, že ideš odo mňa?“

„Nie, pane.“

„A čo povedal Bazin, keď sa dozvedel, že ťa ja posielam?“

„Ach, pane, hľadal všemožné výhovorky a prinútil ma vypiť dva poháre muškátového vína, do ktorého mi dal namočiť zo tri sušienky. Ale aj tak mu to nepomohlo, správal sa ako beštia, a vraj kostolník, fuj!“

,Dobre,‘ pomyslel si potom Athos, ,len čo Aramis dostal môj list, určite príde, aj keby mal plné ruky práce.‘

O desiatej bol Athos s obvyklou presnosťou na louvreskom moste. Tam sa stretol s lordom Winterom, ktorý práve prichádzal. Čakali asi desať minút.

„Len buďme trpezliví,“ povedal Athos a upieral zrak do uličky du Bac, „buďme trpezliví, prichádza akýsi páter; udrel päsťou dajakého chlapa a pozdravil nejakú ženu, to bude isto Aramis.“

Naozaj to bol Aramis: do cesty mu vbehol akýsi mladý meštiak a zastriekal ho blatom a Aramis mu jednu vrazil, že ho odnieslo na desať krokov. Vtom prechádzala okolo mladá kajúcnica, a pretože bola mladá a pekná, Aramis ju pozdravil s tým najpôvabnejším úsmevom.

Vzápätí sa Aramis zastavil pri nich a objal lorda Wintera.

„Kam ideme?“ spýtal sa. „Doparoma, že by sme sa mali niekde biť? Dnes ráno nemám so sebou meč, musím si odskočiť domov nejaký vziať.“

„Netreba,“ povedal Winter, „pôjdeme navštíviť jej veličenstvo anglickú kráľovnú.“

„Ach, výborne,“ povedal Aramis, „ale načo?“ pokračoval a nahol sa k Athosovi.

„Namojdušu neviem, možno chcú od nás nejaké svedectvo.“

„Nebude to kvôli tej prekliatej záležitosti?“ poznamenal Aramis. „V tom prípade by som sa tam ani tak neponáhľal, lebo nás istotne čaká nejaké napomenutie. Od tých čas, čo sám napomínam iných, nemám rád, keď niekto napomína mňa.“

„Keby to bola pravda, neviedol by nás lord Winter k jej veličenstvu, lebo sám je v tom zamočený, veď bol s nami.“

„Ach, áno, máte pravdu. Tak poďme.“

Keď dorazili do Louvru, Athos, Aramis i Angličan mohli v dennom svetle pozorovať biedny príbytok, ktorý skúpa láska k blížnemu poskytla nešťastnej kráľovnej. Veľké sály bez nábytku, holé steny, miestami so zlatistými rímsami, ktoré odolali spustnutiu, okná, ktoré sa už nezatvárali a na ktorých chýbali sklenené tabule. Ani koberce, ani stráže, ani sluhovia. Athos na to svojho spoločníka ticho upozornil.

„Mazarin býva lepšie,“ poznamenal Aramis.

„Mazarin je takmer kráľom,“ súdil Athos, „a madam Henrietta už takmer nie je kráľovnou.“

„Athos, keby ste sa chceli vychvaľovať dôvtipom,“ povedal Aramis, „naozaj si myslím, že ho máte viac, než ho mal ten úbohý pán de Voiture.“

Athos sa na to len pousmial.

Zdalo sa, akoby ich kráľovná netrpezlivo čakala. Pri prvom zvuku, ktorý začula v sále, vybehla sama do dverí privítať dvoranov svojho nešťastia.

„Poďte dnu a vitajte, páni,“ povedala.

Šľachtici vošli a zostali chvíľu stáť, kráľovná im však kývla, aby si sadli. Athos nasledoval pokyn prvý, bol vážny a pokojný, Aramis, naopak, zúril. Kráľovnina tieseň ho hnevala, pozorne skúmal pohľadom každú novú stopu po biede.

„Vidíte môj prepych?“ smutne pozrela madam Henrietta okolo seba.

„Madam,“ povedal Aramis, „prosím vaše veličenstvo o prepáčenie, ale neviem skryť svoje rozhorčenie, keď vidím, ako sa na francúzskom dvore zaobchádza s dcérou Henricha IV.“

„Pán nie je rytier?“ spýtala sa kráľovná lorda Wintera.

„Pán je páter d’Herblay,“ odvetil Winter.

Aramis sa začervenal.

„Madam, je pravda, že som páter, ale proti svojej vôli. Nikdy som sa necítil byť súci do kňazského rúcha, moja sutana sa drží len na jednom gombíku a podchvíľou som pripravený stať sa mušketierom. Dnes ráno som ešte nevedel, že budem mať česť stretnúť sa s vaším veličenstvom, a tak som si natiahol tieto šaty, ale napriek tomu som človek, v ktorom vaše veličenstvo nájde najoddanejšieho služobníka, nech mu rozkáže čokoľvek.“

„Pán rytier d’Herblay je jedným z tých statočných mušketierov jeho veličenstva kráľa Ľudovíta XIII., o ktorých som vám hovoril, madam…“ povedal Winter. Potom sa obrátil k Athosovi: „Tento pán je šľachetný gróf de La Fère, ktorého znamenitá povesť je vášmu veličenstvu dobre známa.“

„Páni,“ povedala kráľovná, „pred niekoľkými rokmi som mala šľachticov, poklady, armády; len som kývla rukou a všetko som mala k službám. A pozrite na mňa dnes. Aby som mohla uskutočniť plán, ktorý by mi zachránil život, mám len lorda Wintera, ktorý je mojím priateľom celých dvadsať rokov, a vás, páni, ktorých vidím po prvý raz a ktorých poznám len ako svojich spoluobčanov.“

„To stačí, madam,“ hlboko sa uklonil Athos, „ak život troch mužov môže vykúpiť váš život.“

„Ďakujem, páni, ale počúvajte,“ pokračovala, „nielenže som najbiednejšia kráľovná, ale okrem toho aj najnešťastnejšia matka a najzúfalejšia manželka: dve z mojich detí, vojvoda z Yorku a princezná Charlotta, sú ďaleko odo mňa, vydané napospas ctižiadostivcom a nepriateľom. Kráľ, môj muž, žije v Anglicku veľmi žalostne, nebudem preháňať, ak poviem, že už túžobne hľadá smrť. Pozrite, páni, tu je list, ktorý mi poslal po lordovi Winterovi. Čítajte.“

Athos a Aramis neprejavili veľkú vôľu do čítania.

„Čítajte,“ nástojila kráľovná.

Athos prečítal nahlas list, v ktorom sa kráľ Karol pýta, či sa mu vo Francúzsku dostane pohostinnosti od Mazarina.

„A čo on?“ spýtal sa Athos, keď dočítal.

„Odoprel,“ odvetila kráľovná.

Obaja priatelia sa pohŕdavo usmiali.

„Čo by sme mali teraz urobiť, madam?“ zaujímal sa Athos.

„Máte trochu súcitu s toľkým nešťastím?“ ozvala sa dojatá kráľovná.

„Mám česť spýtať sa vášho veličenstva, čo si želá, aby sme pán d’Herblay a ja preň urobili? Sme pripravení.“

„Ach, pane, máte skutočne šľachetné srdce!“ zvolala kráľovná s výrazom vďačnosti v hlase, kým lord Winter hľadel na ňu, akoby chcel povedať: „Nezaručil som sa vám za nich?“

„A čo vy, pane?“ obrátila sa kráľovná na Aramisa.

„Madam,“ odvetil Aramis, „ja idem všade za pánom grófom, nepýtam sa na nič, aj keby sme kráčali v ústrety smrti. Ak však ide o službu vášmu veličenstvu, pôjdem dokonca pred pánom grófom,“ dodal čo najgalantnejšie.

„Dobre, páni,“ povedala kráľovná, „ak je to naozaj pravda, ak sa chcete naozaj odovzdať do služieb úbohej panovníčky, ktorú celý svet opúšťa, poviem vám, o čo mi ide. Kráľ je sám s niekoľkými šľachticmi, aj to sa musí obávať, že ich jedného dňa stratí. Okolo neho sú samí Škóti, ktorým nemôže dôverovať, hoci sám je Škót. Páni, od tých čias, čo je sám bez lorda Wintera, už ani nežijem od obáv. Žiadam azda veľa, a nemám to ani právo žiadať: vydajte sa do Anglicka, pridajte sa ku kráľovi, buďte jeho priateľmi, buďte jeho strážcami. Kráčajte vedľa neho v boji, držte sa pri ňom v dome, kde mu hrozí dennodenne nebezpečenstvo oveľa strašnejšie, než je nebezpečenstvo číhajúce v boji. Za túto obeť vám, páni, sľubujem, že sa odmením. Nie, nie peniazmi, myslím, že to by vás urazilo, ale budem vás milovať ako sestra a budete mi najvzácnejší po manželovi a deťoch. To vám prisahám!“

A kráľovná pomaly slávnostne zdvihla oči k nebu.

„Madam, kedy sa máme vydať na cestu?“ spýtal sa Athos.

„Súhlasíte?“ zvolala kráľovná natešene.

„Áno, madam. Myslím však, že vaše veličenstvo zachádza priďaleko, keď sa zaväzuje zahrnúť nás priateľstvom oveľa hodnotnejším, než sú naše zásluhy. Veď slúžime nešťastnému panovníkovi a cnostnej kráľovnej, madam. Sme vám oddaní telom i dušou.“

„Ach, páni,“ kráľovná bola dojatá k slzám, „po piatich rokoch prežívam prvú chvíľu radosti a nádeje. A pretože moja moc je teraz veľmi obmedzená, aby som sa vám odvďačila za vašu obeť, v mojom srdci prechovávam aspoň veľkú vďačnosť. Zachráňte mi muža, zachráňte kráľa, a hoci nepocítite odmenu, ktorá by vám patrila, nechajte mi nádej, že vás znovu uvidím a že sa vám budem môcť poďakovať. Zatiaľ zostanem tu. Chceli by ste mi niečo odporúčať? Už som vaša priateľka, a pretože vy bránite moje záujmy, musím sa ja starať o vaše.“

„Madam,“ povedal Athos, „nežiadam vaše veličenstvo o nič, iba ak o modlitby.“

„A ja som sám na svete a chcem slúžiť len vášmu veličenstvu,“ pridal sa Aramis.

Kráľovná im podala ruku a oni ju pobozkali. Potom ticho povedala lordovi Winterovi:

„Ak nebudete mať dosť peňazí, milord, neváhajte ani na chvíľu, rozlomte moje šperky, vyberte z nich diamanty a predajte ich prvému židovi. Dostanete za ne päťdesiat, ba až šesťdesiattisíc libier, miňte ich, ak bude treba, len nech sa týmto šľachticom dostane všetko, čo si zaslúžia, nech sa s nimi zaobchádza ako s kráľmi.“

Kráľovná pripravila dva listy: jeden napísala ona, druhý princezná Henrietta. Obidva boli adresované kráľovi Karolovi. Jeden dala Athosovi a druhý Aramisovi, ak by ich náhoda rozdelila, aby sa mohli dať kráľovi poznať. Potom sa rozlúčili.

Dolu na schodoch sa Winter zastavil a povedal:

„Choďte svojou cestou, páni, aj ja pôjdem svojou, aby sme nevzbudili nijaké podozrenie, a večer o deviatej sa stretneme pri bráne Saint-Denis. Ponesieme sa na mojich koňoch, pokiaľ budú vládať, potom si najmeme dostavník. Ešte raz vám ďakujem, drahí priatelia. Ďakujem vám za seba i v mene kráľovnej.“

Traja šľachtici si podali ruky. Gróf Winter išiel ulicou Saint-Honoré, Athos a Aramis sa pobrali spolu.

„Tak, čo na to poviete, drahý gróf?“ spýtal sa Aramis, keď osameli.

„Je to zlé, veľmi zlé,“ odpovedal Athos.

„Ale prijali ste to s nadšením.“

„Ako by som prijal vždy obranu veľkej zásady, milý d’Herblay. Králi môžu byť silní len vďaka svojej šľachte a šľachta môže byť veľká len vďaka kráľom. Podporujeme teda monarchiu, a tým vlastne podporujeme seba.“

„Ideme sa tam dať zavraždiť,“ usúdil Aramis. „Nenávidím Angličanov, sú hrubí ako všetci, čo pijú pivo.“

„Vari by bolo lepšie zostať tu,“ povedal Athos, „a dať sa jedného dňa zavrieť do Bastily alebo do vincenneskej pevnosti, pretože sme podporovali útek pána de Beaufort? Ech, namojdušu, Aramis, verte mi, nemáme čo ľutovať. Vyhneme sa väzeniu a budeme konať ako hrdinovia, voľba je jednoduchá.“

„Máte pravdu, ale aj tak je nutné, drahý priateľ, vrátiť sa k prvej otázke. Viem, že je veľmi hlúpa, ale nevyhnutná: máte peniaze?“

„Hádam sto pistolí, ktoré mi poslal nájomník v predvečer môjho odchodu z Bragelonne. Z toho musím nechať Raoulovi päťdesiat, ostáva mi teda asi päťdesiat pistolí. A vy máte niečo?“

„Ak poprevraciam všetky vrecká a pootváram všetky zásuvky, som presvedčený, že nenájdem doma ani zlatky. Našťastie lord Winter je bohatý.“

„Lord Winter je momentálne na mizine, lebo jeho peniaze dostáva Cromwell.“

„Vidíte, na čo bol dobrý barón Porthos,“ povedal Aramis.

„Vidíte, prečo mi chýba d’Artagnan,“ pripojil sa Athos.

„Ten tučný mešec!“

„Ten udatný meč!“

„Prehovorme ich.“

„Aramis, verte mi, nejde o naše tajomstvo, a preto sa s tým nemôžeme zveriť nikomu. Okrem toho, keby sme urobili podobný krok, zdalo by sa, že pochybujeme sami o sebe. Môžeme ľutovať, ale nevravme o tom.“

„Máte pravdu. Čo budeme robiť do večera? Ja musím vybaviť dve veci.“

„A sú to veci, ktoré nemožno odložiť?“

„Doparoma, nie.“

„A čo je to?“

„Ponajprv rana mečom koadjútorovi, ktorého som stretol včera večer u pani de Rambouillet a správal sa ku mne akosi čudne.“

„Hanba! Hádka medzi kňazmi! Súboj medzi spojencami!“

„Čo chcete, drahý môj? Je to hašterivý človek a ja takisto, motá sa po uličkách a ja takisto, jemu je ťažká sutana a myslím, že ja jej už mám tiež dosť. Niekedy si myslím, že on je Aramis a ja že som koadjútor, toľko máme spoločného. Tento Sosie ma otravuje a zatieňuje, napokon je to hašterivec, ktorý zničí našu stranu. Keby som mu dal zaucho, aké sa dnes ráno ušlo tomu meštiakovi, ktorý ma ofŕkal blatom, som presvedčený, že by to zmenilo tvár veci!“

„Drahý Aramis, ja si myslím,“ namietal pokojne Athos, „že by to zmenilo len tvár pána de Retz. Preto, verte mi, nechajme všetko tak, ako je. Ani jeden, ani druhý už nepatríte sebe: vy patríte anglickej kráľovnej a on fronde. Dúfam, že druhá vec nebude dôležitejšia ako prvá…“

„Och, toto je tiež veľmi dôležité.“

„Tak to urobte hneď.“

„Bohužiaľ, nemôžem, i keby som chcel. Malo by sa to urobiť večer, iba večer.“

„Rozumiem,“ odpovedal Athos s úsmevom, „o polnoci, však?“

„Tak nejako.“

„Čo chcete, drahý môj, také veci sa dajú vždy odložiť, najmä keď po návrate budete môcť uviesť ospravedlnenie…“

„Áno, ak sa však vrátim.“

„Ak sa nevrátite, čo vám už bude na tom záležať? Buďte trochu rozumný, Aramis, milý priateľ, veď už nemáte dvadsať!“

„Na moju veľkú ľútosť, hrom do toho. Ach, keby som ich mal!“

„Áno,“ poznamenal Athos, „myslím, že by ste robili poriadne bláznovstvá! Musíme sa však rozísť: chcem zájsť ešte na dve návštevy a napísať list. Zastavte sa po mňa o ôsmej, alebo vás mám radšej čakať o siedmej na večeru?“

„Výborne. Predtým ma čaká ešte zo dvadsať návštev a asi toľko listov.“

S tým sa rozišli. Athos išiel na návštevu k pani de Vendôme, potom nechal list u pani de Chevreuse a napísal d’Artagnanovi tento lístok:

Drahý priateľ, s Aramisom odchádzame na dôležitú cestu. Rád by som sa s vami rozlúčil, ale už nemám kedy. Nezabúdajte, že vám píšem preto, aby som zopakoval, že vás mám veľmi rád.

Raoul odišiel do Blois a nevie o mojom odchode. Dozerajte na neho, kým budem preč, ako len budete môcť. Ak náhodou nedostanete do troch mesiacov o mne správy, povedzte mu, aby otvoril zapečatený balík so svojím menom, ktorý nájde v Blois v mojej bronzovej skrinke. Kľúčik vám posielam.

Objímte za mňa a za Aramisa Porthosa. Dovidenia, a možno aj zbohom.

List poslal po Blaisoisovi.

Aramis prišiel v dohovorenú hodinu. Bol oblečený ako rytier, na boku mal svoj starý meč, ktorý tak často tasil a ktorý bol väčšmi než kedykoľvek predtým pripravený tasiť znovu.

„Ach,“ povedal, „myslím, že rozhodne nerobíme správne, keď odchádzame takto a nenechávame ani slovo na rozlúčku Porthosovi a d’Artagnanovi.“

„Už sa stalo, milý priateľ,“ odvetil Athos, „objal som ich oboch za vás i za seba.“

„Ste obdivuhodný človek, milý gróf,“ uznal Aramis, „myslíte na všetko.“

„Tak čo, rozhodli ste sa vydať na tú cestu?“

„Samozrejme, a teraz, keď o tom premýšľam, som rád, že odchádzam z Paríža.“

„Aj ja,“ prisvedčil Athos. „Ľutujem len jedno, že som neobjal d’Artagnana, ale ten diabol je taký šikovný, že by uhádol naše zámery.“

Práve keď dojedali, vrátil sa Blaisois.

„Pane, prinášam vám odpoveď od pána d’Artagnana.“

„Nerozkázal som ti, aby si čakal na odpoveď, hlupáčisko!“ hromžil Athos.

„Veď som ani nečakal na list, bol som na odchode, keď ma dal zavolať a dal mi toto.“

A Blaisois odovzdal tučný štrngajúci kožený mešec.

Athos ho otvoril a najprv z neho vytiahol lístok:

Milý gróf,

ak človek odchádza na cestu, a najmä na celé tri mesiace, nemá nikdy dosť peňazí. Spomenul som si na chvíle, keď sme prežívali tieseň, a tak vám posielam mešec. Je to polovica peňazí, ktoré sa mi podarilo vyžmýkať od Mazarina. Neutraťte ich príliš nerozumne, prosím vás.

A čo sa týka toho, že by sme sa už nevideli, nemyslím si to ani chvíľu; človek s vaším mečom a srdcom sa dostane všade.

Nuž tak, dovidenia, a nie zbohom.

Netreba hovoriť, že som si od prvého dňa obľúbil Raoula ako svoje dieťa, no aj tak, verte mi, dúfam, že sa nestanem jeho otcom, hoci by som bol hrdý na takého syna.

Váš d’Artagnan

P. S.

Samozrejme, že tých päťdesiat louisdorov, ktoré posielam, patrí vám tak isto ako i Aramisovi, Aramisovi tak isto ako i vám.

Athos sa usmial a jeho krásne oko zakalila slza. D’Artagnana vždy nežne miloval a bude ho mať rád stále, akýkoľvek z neho bude mazarinovec.

„Pozrite, namojdušu, päťdesiat louisdorov,“ povedal Aramis a vysypal obsah vrecka na stôl, „všetky s obrazom kráľa Ľudovíta XIII. Nuž, čo budeme robiť s tými peniazmi, gróf, ponecháme si ich alebo ich vrátime?“

„Nechám si ich, Aramis, a nechal by som si ich, aj keby som ich nepotreboval. Čo sa dáva zo srdca, má sa zo srdca aj prijímať. Aramis, vezmite si dvadsaťpäť a mne dajte zvyšných dvadsaťpäť.“

„Výborne, som šťastný, že ste tej istej mienky. Vezmite si teda svoju časť a vyrazíme, nie?“

„Ako chcete. Ale vy nemáte sluhu?“

„Nie, ten chumaj Bazin vyviedol hlúposť, stal sa kostolníkom a ako vidíte, nemôže odísť z Notre-Dame.“

„Tak si vezmite Blaisoisa, aj tak neviem, čo s ním, keď už mám Grimauda.“

„S radosťou,“ potešil sa Aramis.

Vtom sa vo dverách objavil Grimaud.

„Pripravení,“ oznámil so zvyčajnou úsečnosťou.

„Poďme teda,“ povedal Athos.

Naozaj, kone už čakali osedlané, obaja sluhovia boli tiež pripravení.

Na rohu nábrežia stretli zadychčaného Bazina.

„Ach, pane, chvalabohu, prichádzam načas,“ povedal Bazin.

„Čo sa deje?“

„Pán Porthos práve odišiel od nás a nechal pre vás niečo. Povedal, že je to veľmi súrne a že vám to mám odovzdať ešte pred odchodom.“

„Dobre,“ Aramis vzal mešec od Bazina, „čo je to?“

„Počkajte, pán páter, tu je list.“

„Už som ti povedal, že ti polámem kosti, ak ma nebudeš oslovovať rytier. Pozrime sa na list.“

Bazin zakresal a zapálil voskový valček, ktorým zažíhal sviečky. Pri tomto svetle Aramis čítal:

Drahý môj d’Herblay,

dozvedám sa od d’Artagnana, ktorý ma objíma za Vás i za grófa de La Fère, že sa púšťate na výpravu, ktorá potrvá hádam dva-tri mesiace. Pretože viem, že neradi unúvate svojich priateľov, ponúkam sa vám sám: posielam vám dvesto pistolí, ktoré môžete utratiť a vrátite mi ich, až sa naskytne príležitosť. Nebojte sa, že mi budú chýbať, ak budem peniaze potrebovať, dám si ich poslať z niektorého svojho zámku; len na Bracieux mám dvadsaťtisíc libier v zlate. Neposielam vám viac, lebo sa obávam, že by ste väčšiu sumu neprijali.

Obraciam sa na Vás, lebo viete, že pred grófom de La Fère mám vždy mimovoľnú úctu, hoci ho milujem z celého srdca, čo však ponúknem Vám, ponúkam aj jemu.

Som, o čom, dúfam, nepochybujete, Vám úplne oddaný

du Vallon de Bracieux de Pierrefonds

„Čo na to poviete?“ spýtal sa Aramis.

„Vravím, že by bolo hádam svätokrádežou, drahý d’Herblay, pochybovať o prozreteľnosti, keď máme takých priateľov.“

„Tak čo?“

„Nuž, rozdelíme si pistoly od Porthosa, ako sme si rozdelili louisdory od d’Artagnana.“

Pri Bazinovom svetle si rozdelili peniaze a vydali sa na cestu. O štvrť hodiny boli pri bráne Saint-Denis, kde na nich už čakal lord Winter.

XLVI. Dokazuje sa, že prvý nápad je vždy najlepší

Traja šľachtici sa vybrali do Pikardie cestou, ktorú veľmi dobre poznali a ktorá pripomenula Athosovi a Aramisovi niektoré spomienky z mladosti.

„Keby šiel s nami Mousqueton,“ povedal Athos, keď prišli na miesto, kde sa kedysi dostali do stretu s mužmi, čo opravovali cestu, „istotne by sa teraz chvel. Pamätáte, Aramis? Tu dostal tú povestnú guľku!“

„Namojdušu, že by som to veľmi dobre chápal,“ prikývol Aramis, „veď mi behá mráz po chrbte, keď si na to spomeniem. Pozrite, za týmto stromom je malé miesto, kde som si už myslel, že som mŕtvy.“

Pokračovali v ceste. Vzápätí aj Grimaud načrel do svojich spomienok. Keď došli ku krčme, v ktorej jeho pán a on mali kedysi fantastickú hostinu, priblížil sa k Athosovi, ukázal na pivničné okienko a povedal:

„Klobásy!“

Athos sa rozosmial pri spomienke na tú pochabosť z mladosti.

Nakoniec, po dvoch dňoch a jednej noci cesty, dorazili v podvečer za nádherného počasia do Boulogne, do takmer pustého mesta, ležiaceho navrchu na vyvýšenine.

Keď došli k mestským bránam, lord Winter povedal:

„Páni, urobme tak ako v Paríži: rozíďme sa, aby sme nevzbudili podozrenie. Poznám málo navštevovaný hostinec, ktorého majiteľ mi je celkom oddaný. Zájdem tam, určite ma v ňom budú čakať nejaké listy, vy zase choďte v meste do prvého hostinca, ktorý nájdete, napríklad k Meču Henricha Veľkého, občerstvite sa trochu a o dve hodiny buďte na móle, kde nás má čakať bárka.“

Ako povedali, tak aj urobili. Lord Winter pokračoval v ceste popri vonkajších hradbách, aby vošiel do mesta inou bránou, kým dvaja priatelia vstúpili do mesta tou, pred ktorú spoločne dorazili. Prešli dvesto krokov a našli spomínaný hostinec.

Dali nakŕmiť kone, ale neodsedlali ich. Sluhovia si zajedli, lebo sa zvečerievalo a celý deň nemali nič v ústach, a obidvaja páni, ktorí veľmi netrpezlivo čakali na chvíľu, keď už budú môcť nasadnúť na loďku, si s nimi dohovorili schôdzku na móle. Rozkázali im, že nesmú s nikým stratiť ani slovo, nech by to bol ktokoľvek. Tento zákaz platil len pre Blaisoisa, Grimaudovi bolo už dávno zbytočné také niečo prikazovať.

Athos a Aramis zišli k prístavu.

Zaprášenými šatami a výzorom, podľa ktorého bolo poznať, že ide o ľudí zvyknutých cestovať, dvaja priatelia vzbudili pozornosť niekoľkých chodcov.

Ale oni si všimli najmä jedného z nich. Ten muž sa smutne prechádzal po móle. Len čo ich zbadal, neprestal ich pozorovať, akoby horel túžbou ich osloviť.

Bol mladý a bledý, oči mal neurčitej modrej farby, zdali sa podráždené ako tigrie okále, a hoci kráčal pomaly, jeho krok bol rázny a smelý. Bol odetý v čiernom a bolo vidno, že je zvyknutý nosiť dlhý meč.

Athos a Aramis došli na mólo a pristavili sa pri člne priviazanom ku kolu, ktorý akoby s celou posádkou na niekoho čakal.

„Určite to bude ten náš,“ povedal Athos.

„Áno,“ prikývol Aramis, „a šalupa pripravená vyplávať na more nás má doviezť do cieľa. Len aby nás lord Winter nenechal dlho čakať,“ pokračoval. „Nechce sa mi zdržiavať, niet tu ani jednej ženy.“

„Pst, počúvajú nás,“ upozornil ho Athos.

A naozaj, muž prechádzajúci sa poza nich sem a tam, kým skúmali okolie, sa pri spomenutí Winterovho mena zastavil, ale z jeho tváre sa nedalo vybadať, či sa nepristavil celkom náhodou.

„Páni,“ pozdravil ich nenútene a zdvorilo mladík, „prepáčte, že som taký zvedavý, ale vidím, že prichádzate z Paríža, alebo aspoň že nie ste z Boulogne.“

„Áno, pane, prichádzame z Paríža,“ odpovedal Athos takisto veľmi zdvorilo. „Môžeme vám v niečom poslúžiť?“

„Pane, boli by ste taký dobrý a povedali mi, či je pravda, že kardinál Mazarin už nie je ministrom?“

„To je čudná otázka,“ poznamenal Aramis.

„Je i nie je,“ odvetil Athos. „Polovička Francúzov ho vyháňa a druhá ho drží pri moci pomocou intríg a sľubov, ktoré sám snuje. Ako vidíte, takto to môže trvať ešte veľmi dlho.“

„Slovom, pane, nie je ani na úteku, ani v žalári?“ spýtal sa cudzinec.

„Nie, pane, aspoň v tejto chvíli nie.“

„Pane, prijmite moju vďaku za vašu ochotu,“ poďakoval mladík a odišiel.

„Čo poviete na toho vyzvedača?“ spýtal sa Aramis.

„Buď je to nejaký dedinčan, ktorý sa nudí, alebo špión, ktorý zháňa informácie.“

„A vy ste mu len tak odpovedali?“

„Nič ma neoprávňovalo odpovedať inakšie. Bol voči mne slušný, ja som musel byť tiež.“

„Ale predsa, čo ak je to špión…“

„Čo by mohol urobiť špión? Nežijeme za čias kardinála de Richelieu, ktorý pri najmenšom podozrení dával zatvárať prístavy.“

„Bez ohľadu na to, nemali ste mu odpovedať,“ dodal Aramis a očami sledoval mladíka strácajúceho sa za piesočnými dunami.

„Zabúdate, že vy ste boli oveľa neopatrnejší,“ upozornil ho Athos, „vyslovili ste meno lorda Wintera, a mladík sa zastavil práve pri tom mene.“

„Tým skôr ste ho mali poslať svojou cestou, keď sa vám prihovoril.“

„Bola by z toho hádka,“ povedal Athos.

„A odkedy vám hádka naháňa strach?“

„Hádka mi vždy naháňa strach, kedykoľvek ma niekde čakajú a môže mi to znemožniť prísť na určené miesto. A ak sa mám priznať, chcel som vidieť toho mladíka zblízka.“

„A prečo?“

„Aramis, budete sa smiať, možno poviete, že opakujem stále to isté a nazvete ma ustrašeným vizionárom.“

„A ďalej?!“

„Na koho sa podľa vás ten muž podobá?“

„Pokiaľ ide o škaredosť alebo krásu?“ spýtal sa so smiechom Aramis.

„Pokiaľ ide o škaredosť a pokiaľ sa muž môže podobať žene.“

„Ach, doparoma!“ zvolal Aramis. „Privádzate ma na myšlienku… Nie, namojdušu, myslím, že máte pravdu: tie jemné a tenké pery, tie oči, vyjadrujúce vždy vôľu rozumu, a nie srdca. Bude to nejaký bastard milady.“

„Vy sa smejete, Aramis!“

„Len zo zvyku. Prisahám, že by som sa nerád stretol s tým hadom.“

„Ach, tamto prichádza Winter,“ upozornil ho Athos.

„Dobre, teraz nám už neostáva nič iné, len počkať na našich sluhov,“ povedal Aramis.

„Nemusíme čakať,“ poznamenal Athos, „idú dvadsať krokov za milordom. Spoznávam Grimauda, jeho vztýčenú hlavu a dlhé nohy. Tony nesie naše karabíny.“

„Tejto noci teda nasadneme na loď?“ Aramis pozrel na západ, kde zo slnka zostal už len zlatý obláčik, pomaly zhasínajúci a strácajúci sa v mori.

„Je to celkom možné,“ povedal Athos.

„Doparoma!“ pokračoval Aramis. „Nemám rád more vo dne, a tobôž nie v noci. Hučanie vĺn, hučanie vetra, kymácanie lode, priznám sa, že by som si radšej vybral kláštor v Noisy.“

Athos sa smutne usmial. Počúval, čo mu priateľ vravel, ale pritom myslel aj na niečo celkom iné. Pobral sa k Winterovi.

Aramis išiel za ním.

„Čo je nášmu priateľovi?“ spýtal sa Aramis. „Vyzerá ako Dante, ktorý má diabla v pätách. Čo sa, doparoma, stále obzerá?“

Keď ich Winter uvidel, pridal do kroku.

„Čo sa deje, milord?“ čudoval sa Athos. „A kto vás takto udýchal?“

„Nič,“ odpovedal lord Winter, „nič. Keď som išiel popri pieskových dunách, zdalo sa mi…“ a znovu sa obzrel.

Athos pozrel na Aramisa.

„Poďme,“ vyzval ich lord Winter, „poďme, čln na nás už asi čaká a tamto kotví naša šalupa, vidíte ju? Najradšej by som bol už tam.“

Zase sa obzrel.

„Hádam ste na niečo zabudli?“ spýtal sa Aramis.

„Nie, nie, ale máme problém.“

„Videl ho,“ zašepkal Athos Aramisovi.

Došli ku schodíkom, ktoré viedli k bárke. Lord Winter poslal sluhov so zbraňami a nosičov s batožinou napred.

Vtom Athos zbadal nejakého muža, ktorý kráčal po morskom brehu rovnobežne s mólom, pridával do kroku, akoby chcel z druhej strany prístavu, vzdialeného sotva na dvadsať krokov, asistovať pri ich odchode.

Aj za padajúceho súmraku sa Athos domnieval, že spoznáva mladíka, ktorý sa ich vypytoval na Mazarina.

,Ach, že by to bol naozaj špión a že by nám chcel zabrániť vyplávať?‘ pýtal sa v duchu.

Ak aj mal cudzinec podobný plán, bolo už príliš neskoro, aby ho uskutočnil. Athos išiel dolu schodmi, ale mladíka nespúšťal z očí.

,Rozhodne od nás čosi chce,‘ povedal si Athos, ,nič to, nasadneme, a keď už budeme na šírom mori, nech len príde!‘

Skočil do člna, ten sa ihneď odrazil od brehu a začal sa vzďaľovať vďaka štyrom silným veslárom.

Mladík išiel zarovno s člnom, dokonca ho o niečo predbiehal. Čln musel prejsť medzi skaliskom visiacim nad morom a výbežkom móla, na ktorom sa vypínal maják. Pri jeho svetle bolo zďaleka vidieť mladíka, ako sa spúšťa dolu skaliskom, aby bol nad bárkou, keď bude tade prechádzať.

„Pozrime, ten mladík je určite špión,“ zvolal Aramis.

„Aký mladík?“ obrátil sa lord Winter.

„Nuž ten, čo nás sledoval, zhováral sa s nami a čaká na nás tamto, pozrite.“

Lord Winter sa obrátil a díval sa smerom, kam ukazoval Aramis. Maják zaplavoval svetlom malú úžinu, kadiaľ museli prejsť, a útes, na ktorom stál mladík s nepokrytou hlavou a so skríženými rukami.

„To je on!“ chytil lord Winter Athosa za rameno. „Och, zdalo sa mi, že ho poznám a nemýlil som sa.“

„Kto je to?“ spýtal sa Aramis.

„Syn milady,“ odpovedal Athos.

„Mních!“ zvolal Grimaud.

Mladík počul tento rozhovor. Stál na okraji skaliska a nakláňal sa nad more, akoby mal už-už spadnúť.

„Áno, ja som to, strýko, ja, syn milady, ja, mních, ja, Cromwellov tajomník a priateľ, poznám vás i vašich spoločníkov.“

V loďke boli traja statoční muži, ktorým by sa určite nikto neopovážil uprieť odvahu, ale pri zvuku toho hlasu všetci cítili, že im do žíl vniká hrozivá triaška.

Grimaudovi stáli vlasy dupkom a pot mu cícerkom stekal po čele.

„Ach, to je ten synovec, to je ten mních, to je ten syn milady, ako sám vraví?“ pochopil Aramis.

„Ach, áno,“ zašepkal lord Winter.

„Tak počkajte!“ povedal Aramis.

S chladnokrvnosťou, akú mával za výnimočne vážnych okolností, vzal od Tonyho mušketu, nabil ju a zacielil na muža, ktorý stál na brale ako posol skazy.

„Páľ!“ vykríkol Grimaud celý bez seba.

Athos sa vyrútil na hlaveň karabíny a zadržal výstrel, ktorý mal už-už zaznieť.

„Dočerta s vami!“ zvolal Aramis. „Tak dobre som ho mal na muške, bol by som mu vpálil jednu do pŕs.“

„Stačí, že sme zabili matku,“ povedal tupo Athos.

„Matka bola zločinná žena, ublížila nám všetkým alebo ublížila tým, čo sú nám drahí.“

„Áno, ale jej syn nám neurobil nič.“

Grimaud, ktorý od vzrušenia vstal, klesol sklamane nazad a zalomil rukami.

Mladík s údesným smiechom kričal:

„Ach, to ste vy, naozaj, to ste vy, teraz vás už poznám.“

Jeho prenikavý smiech a výhražné slová preleteli ponad bárku unášané vánkom a stratili sa v diaľke.

Aramis sa zachvel.

„Len pokoj,“ upokojoval ich Athos. „Dočerta, hádam už nie sme chlapi?!“

„Ale hej,“ odpovedal Aramis, „no on je diabol. Spýtajte sa jeho strýka, či by som bol zhrešil, keby som bol drahého synovca odpratal.“

Lord Winter namiesto odpovede len povzdychol.

„Všetkému mohol byť koniec,“ pokračoval Aramis. „Ach, bojím sa, Athos, že ste ma svojou rozvahou prinútili dopustiť sa bláznovstva.“

Athos chytil lorda Wintera za ruku a pokúsil sa zmeniť tému rozhovoru:

„Kedy pristaneme v Anglicku?“ spýtal sa šľachtica.

Ten však neodpovedal.

„Možno by bolo ešte dosť času, Athos,“ povedal Aramis. „Pozrite, je stále tam, kde bol.“

Athos sa nasilu obrátil. Mladík stál naozaj ešte na brale, svetlo majáka vytváralo okolo jeho hlavy akúsi svätožiaru.

„Ale čo robí v Boulogne?“ pozastavil sa Athos, ktorý vo všetkom hľadal príčinu, nestarajúc sa o účinok ako stelesnená múdrosť.

„Sledoval ma,“ odvetil lord Winter, ktorý si tentoraz uvedomil Athosovu otázku, lebo sa zhodovala s jeho myšlienkami.

„Aby vás mohol sledovať, priateľ môj, musel vedieť o vašom odchode a napokon, podľa všetkého, nás ešte predstihol.“

„Potom ničomu nerozumiem,“ pokrútil Angličan hlavou ako človek, ktorý sa nazdáva, že je zbytočné pokúšať sa bojovať s nadprirodzenou silou.

„Máte pravdu, Aramis,“ priznával Athos, „myslím, že som urobil chybu, keď som vám to nedovolil urobiť.“

„Mlčte,“ odpovedal Aramis, „keby som mohol plakať, plakal by som.“

Grimaud len hlboko zavrčal.

V tej chvíli zavolal ktosi zo šalupy. Lodivod, sediaci pri kormidle, odpovedal a čln pristál pri lodi.

Muži, sluhovia a batožina boli vzápätí na palube. Veliteľ čakal len na nich a loď sa obrátila smerom k Hastingsu.

V tom okamihu všetci traja priatelia mimovoľne posledný raz pozreli na bralo, z ktorého ich stále prenasledoval hrozivý tieň, a vietor im zavial do uší hlas s touto poslednou hrozbou:

„Dovidenia v Anglicku, páni!“

XLVII. Tedeum za víťazstvo pri Lense

Všetok ten ruch, ktorý madam Henrietta spozorovala a márne hľadala dôvod, zapríčinilo víťazstvo pri Lense. Pán Princ poslal do Paríža ako svojho zmocnenca pána vojvodu de Châtillon, ktorý sa o toto víťazstvo veľmi zaslúžil a dostal okrem iného za úlohu zavesiť do klenieb chrámu Notre-Dame dvadsaťdva zástav, ukoristených Lotrinčanom a Španielom.

Víťazstvo malo obrovský význam, lebo v prospech kráľovského dvora vyriešilo spor, ktorý začal viesť parlament. Všetky požadované dane, proti ktorým sa parlament staval, boli neustále odôvodňované nevyhnutnosťou zachovať česť Francúzska a odvážnou nádejou na porážku nepriateľa. Nuž, a pretože od Nordlingenu Francúzsko išlo od porážky k porážke, parlament sa mohol pýtať pána de Mazarin, kde sú tie sľubované a stále odkladané víťazstvá. Tentoraz mal však kardinál v rukách víťazstvo nad domácim i vonkajším nepriateľom. Preto až po mladého kráľa nebolo nikoho, kto by nebol zvolal:

„Ej, páni z parlamentu, uvidíme, čo na to poviete!“

V ten večer zasadala rada, na ktorú prizvali maršala de la Meilleraie a pána de Villeroy, lebo boli mazarinovci, Chavignyho a Séguiéra, pretože nenávideli parlament, a Guitauta a Commingesa, pretože boli oddaní kráľovnej.

Na čom sa rada dohodla, sa na verejnosť nedostalo. Vedelo sa len to, že v nedeľu odspievajú v Notre-Dame tedeum na počesť víťazstva pri Lense.

V nedeľu sa teda Parížania zobudili veselí. Tedeum bolo v tom čase veľkou udalosťou. Slnko, akoby sa tiež chcelo zúčastniť na tejto slávnosti, vyšlo v plnej nádhere a zlátilo tmavé veže katedrály plnej ľudí. Aj najpochmúrnejšie uličky na ostrove Cité vyzerali slávnostne a pozdĺž celého nábrežia bolo vidieť dlhé rady mešťanov, remeselníkov, žien a detí, uberajúcich sa do Notre-Dame. Pripomínali rieku, vracajúcu sa k prameňu.

Obchodíky boli pusté, domy pozatvárané. Každý chcel vidieť mladého kráľa so svojou matkou a povestného kardinála Mazarina, ktorého všetci tak nenávideli, že si nenechali ujsť príležitosť vidieť ho.

Dav bol neobyčajne veselý, vyjadroval nahlas a otvorene svoju mienku, len to tak hučalo vzburou. Mestskú políciu si zriadilo mesto samo, nič teda nepokazilo súzvuk všeobecnej nenávisti a neprimrazilo slová na zlorečivých perách.

Už o ôsmej ráno sa rozostavil pluk kráľovniných gárd pod velením Guitauta a jeho synovca Commingesa, od Kráľovského paláca až po Notre-Dame. Na čele stáli vojaci s bubnami a poľnicami. Tento manéver vídali Parížania často, prizerali sa celkom pokojne, ale vždy zvedaví na vojenskú hudbu a nablýskané uniformy.

Friquet bol vo sviatočnom oblečení. Vyzeral, že má opuchnutú tvár, ale v skutočnosti si napchal do úst množstvo čerešňových kôstok, aby získal od svojho predstaveného Bazina voľno na celý deň.

Bazin najskôr odmietol. Nemal dobrú náladu, pretože Aramis odišiel a nepovedal kam, a on mal prisluhovať na omši na počesť víťazstva, ktoré sa nezhodovalo s jeho presvedčením frondéra. Keby len kostolník pri podobnej slávnosti mohol chýbať ako nejaký obyčajný speváčik, bol by sa určite s takou žiadosťou obrátil na arcibiskupa. Najskôr teda odmietal, ale Friquetovo opuchnuté líce bolo práve vtedy také nafúknuté, že kvôli cti zboru speváčikov, ohrozenej takouto deformáciou, nakoniec s hundraním súhlasil. Friquet však už v kostolnej bráne opuchlinu vypľul a vyslal k Bazinovi taký posunok, aký dokáže spomedzi všetkých loptošov na svete stvoriť len parížsky uličník. A pokiaľ išlo o hostinec, odtiaľ ufujazdil s výhovorkou, že slúži omšu v Notre-Dame.

Friquet bol teda voľný a oblečený vo svojich najlepších háboch. Ako zvlášť pozoruhodnú ozdobu mal na hlave jednu z tých neopísateľných čiapok, ktoré sú čímsi medzi stredovekým baretom a klobúkom z čias Ľudovíta XIII. Tento zázrak mu zhotovila matka, a buď z rozmaru, alebo z nedostatku látky, prejavila málo starostí pri výbere farieb, takže majstrovské klobučnícke dielo sedemnásteho storočia bolo na jednej strane žlté a zelené, na druhej biele a červené. Ale Friquet, ktorý mal rád pestrosť farieb, sa tváril tým hrdšie a víťazoslávnejšie.

Keď vykĺzol Bazinovi, rozbehol sa ku Kráľovskému palácu. Prišiel práve vo chvíli, keď z nádvoria vychádzal gardový pluk, kvôli ktorému sa tam vybral, aby si vypočul jeho koncertovanie. Postavil sa dopredu, bubnoval dvoma kusmi bridlice a potom začal trúbiť. Trúbil, prirodzene, ústami a takým spôsobom, že mu to už raz vyslúžilo pochvalu medzi milovníkmi imitovanej hudby.

Táto zábava trvala od brány des Sergents až po Notre-Dame a Friquet z nej mal skutočnú radosť. Keď však pluk zastal a stotiny sa roztiahli až do stredu starého mesta, siahajúc až na koniec ulice Saint-Christophe neďaleko ulice Cocatrix, kde býval Broussel, Friquet si zrazu uvedomil, že ešte neraňajkoval a rozmýšľal, kam by sa mal vypraviť, aby uskutočnil túto dôležitú vec. Po zrelej úvahe sa rozhodol, že dnes bude musieť zaplatiť výdavky za jeho stravu radca Broussel. Nadšene sa rozbehol k jeho príbytku a zadychčaný zabúchal na dvere.

Prišla mu otvoriť jeho matka, stará Brousselova služobná.

„Čo tu chceš, darebák?“ hrešila ho. „Prečo nie si v Notre-Dame?“

„Bol som tam, mamka Nanette, ale keď som videl, že sa dejú veci, o ktorých by mal majster Broussel vedieť,“ vymýšľal Friquet, „s dovolením pána Bazina, viete, mamka Nanette, hlavného kostolníka pána Bazina, prišiel som sa pozhovárať s pánom Brousselom.“

„A čo chceš povedať pánu Brousselovi, ty darebák?“

„Chcem sa s ním zhovárať medzi štyrmi očami.“

„Nemôžeš, pracuje.“

„Tak počkám,“ spokojne odvetil Friquet, lebo našiel spôsob, ako zabiť čas, a vybehol po schodoch.

„Tak povedz, čo chceš s pánom Brousselom?“ išla pomaly za ním mamka Nanette.

„Chcem mu povedať,“ kričal Friquet z plných pľúc, „že týmto smerom prichádza celý pluk gardistov. A pretože som všade počul, že kráľovský dvor s ním nemá dobré úmysly, prišiel som ho varovať.“

Broussel začul mladého šibala až do pracovne, a potešený jeho horlivosťou zišiel dolu.

„Ach, kamarát, čo nás do gardového pluku,“ povedal, „a nezbláznil si sa náhodou, že robíš taký krik? Nevieš, že tí páni konajú tak, ako je zvykom, a ten pluk má robiť špalier, ktorý má zaistiť bezpečnosť, keď tadiaľ bude prechádzať kráľ?“

Friquet sa tváril udivene a mädlil v rukách novú čiapku.

„Nečudujem sa, že to viete, vy, pán Broussel, veď vy viete všetko, ale namojdušu, ja som to nevedel, a myslel som, že bude dobre vás na to upozorniť. Nesmiete sa preto na mňa hnevať, pán Broussel.“

„Naopak, chlapče, naopak, páči sa mi, že si taký horlivý. Nanette, pozrite sa na tie marhule, ktoré nám včera poslala z Noisy pani de Longueville, dajte z nich za pol tucta svojmu synovi a pridajte aj krajec čerstvého chleba.“

„Ach, ďakujem, pán Broussel,“ ukláňal sa Friquet, „ďakujem, marhule mám veľmi rád.“

Potom Broussel zašiel k svojej žene na raňajky. Bolo pol desiatej. Radca podišiel k oknu. Ulica bola úplne pustá, len v diaľke, akoby sa dvíhal morský príliv, znel obrovský rev davu, ktorý sa zhŕkol okolo Notre-Dame.

Hluk sa znásobil, keď d’Artagnan so stotinou mušketierov obsadil brány Notre-Dame. D’Artagnan povedal Porthosovi, že ak chce vidieť obrad a celú slávnosť, mal by využiť túto príležitosť. Porthos teda vo svojich najkrajších šatách vysadol na najlepšieho koňa a zaradil sa medzi mušketierov, ako to často robieval d’Artagnan. Seržant tejto stotiny, starý vojak zo španielskej vojny, spoznal v Porthosovi svojho bývalého spolubojovníka, a oboznámil všetkých, čo pod ním slúžili, o hrdinských činoch tohto obra, jedného z bývalých Trévillových mušketierov. Celá stotina Porthosa nielenže vľúdne prijala, navyše naňho každý pozeral s veľkým obdivom.

O desiatej delo z Louvru oznámilo, že kráľ vychádza. Za nehybnými mušketami stráží nastal v dave pohyb, ako keď sa vo víchrici ohýbajú vrcholce stromov. V pozlátenom koči sa konečne objavili kráľ a kráľovná. Za nimi išlo desať iných kočov, v ktorých sa viezli čestné dámy, hodnostári kráľovského domu a celý kráľovský dvor.

„Nech žije kráľ!“ ozývalo sa zo všetkých strán.

Mladý kráľ vyklonil vážne hlavu z dvierok, zatváril sa vďačne, dokonca sa mierne uklonil, na čo sa krik davu zdvojnásobil.

Slávnostný sprievod šiel pomaly, potreboval takmer pol hodiny na cestu od Louvru do Notre-Dame. Tam sa stratil pod klenbou temnej katedrály a bohoslužba sa začala.

Vo chvíli, keď kráľovský dvor zaujímal svoje miesta, koč s Commingesovým erbom sa pohol z radu dvorných kočov a pobral sa na koniec ulice Saint-Christophe, ktorá bola úplne pustá. Keď tam prišiel, štyria gardisti a jeden poddôstojník, ktorí ho sprevádzali, nasadli dnu a spustili záclonky. Poddôstojník potom opatrne striehol cez odchýlené okienko na ulicu Cocatrix, akoby na niekoho čakal.

Každý sa sústredil na slávnostný obrad, takže ani koč, ani opatrenia si nikto nevšimol. Bolo by to mohlo postrehnúť len Friquetovo bdelé oko, ale ten si šiel zjesť marhule na prístrešok domca na predchrámí Notre-Dame. Odtiaľ videl kráľa, kráľovnú a pána de Mazarin a počul omšu tak dobre, akoby na nej prisluhoval.

Keď na konci omše kráľovná videla, že Comminges stojí pri nej a čaká na potvrdenie rozkazu, ktorý mu dala pred odchodom z Louvru, povedala polohlasom:

„Choďte, Comminges, Boh vám pomáhaj!“

Comminges vzápätí vyšiel z katedrály a zahol do ulice Saint-Christophe.

Keď Friquet zbadal krásneho dôstojníka, ktorého sprevádzali dvaja gardisti, pobral sa šikovne za ním, lebo slávnostný obrad sa práve skončil a kráľ znovu nastupoval do koča.

Sotva sa Comminges objavil na konci ulice Cocatrix, poddôstojník povedal čosi kočišovi, a ten vzápätí pristavil koč k Brousselovým dverám. Comminges zaklopal v rovnakej chvíli, keď sa koč zastavil.

Friquet čakal za Commingesom, až sa dvere otvoria.

„Čo tu robíš, naničhodník?“ hundral Comminges.

„Chcem sa dostať k majstrovi Brousselovi, pán dôstojník,“ povedal Friquet úlisným tónom, ktorý pri vhodnej príležitosti vie využiť každý parížsky uličník.

„Broussel býva skutočne tu?“ spýtal sa Comminges.

„Áno, pane.“

„A na ktorom poschodí?“

„Celý dom je jeho,“ odvetil Friquet.

„Kde sa obyčajne zdržiava?“

„Pracuje na druhom poschodí, jedáva na prvom, bude asi na prvom, lebo je poludnie.“

„Dobre,“ usúdil Comminges.

Vtom sa otvorili dvere. Dôstojník sa od sluhu dozvedel, že majster Broussel je doma a že naozaj obeduje. Comminges kráčal za sluhom a Friquet za Commingesom.

Broussel sedel s rodinou pri stole, naproti nemu jeho žena, po stranách dve dcéry a na konci syn Louvières, ktorý bol kedysi pri nehode, čo postihla jeho otca. Zo zranenia sa radca Broussel napokon úplne vystrábil.

Comminges sa nedal ohlásiť sluhovi, otvoril si dvere sám a ocitol sa zoči-voči tejto rodinnej idyle.

Keď Broussel zbadal dôstojníka, zarazil sa, keď však videl, že hosť ho zdvorilo pozdravil, vstal a odpovedal na pozdrav.

Napriek tejto obojstrannej zdvorilosti sa na tvárach žien objavil nepokoj. Louvières na smrť zbledol a netrpezlivo čakal na ďalšie dôstojníkove slová.

„Pane, prinášam rozkaz od kráľa,“ zaznelo.

„Výborne, pane,“ odvetil Broussel. „O aký rozkaz ide?“

A natiahol ruku.

„Mám príkaz zmocniť sa vašej osoby, pane,“ povedal Comminges tým istým tónom a stále rovnako zdvorilo, „ak mi budete veriť, ušetríte si čítanie dlhého listu a pôjdete so mnou.“

Keby bol medzi tých dobrých, v pokoji zhromaždených ľudí udrel hrom z jasného neba, nebolo by to malo strašnejší účinok. Broussel cúvol a celý sa chvel. Dostať sa z kráľovej milosti do väzenia bolo v tých časoch strašné. Louvières sa pohol, aby si odskočil po meč, ale pohľad dobráka Broussela, ktorý napriek všetkému predsa len nestratil hlavu, ho zadržal. Pani Brousselová sa rozplakala a obidve dievčatá otca objali.

„No tak, pane, poďme, kráľa treba poslúchať,“ súril Comminges.

„Pane, nie som zdravý, nemôžem ísť takto do väzenia, žiadam o odklad.“

„To nie je možné,“ namietal Comminges, „rozkaz je rozkaz, treba ho ihneď splniť.“

„Nemožné!“ zvolal Louvières. „Pane, dajte si pozor, aby ste nás nedohnali do krajnosti.“

„Nemožné!“ ozval sa prenikavý hlas z druhej strany miestnosti. Comminges sa obrátil a uvidel pani Nanette s metlou v ruke a plameňmi hnevu v očiach.

„Upokojte sa, dobrá Nanette, prosím vás,“ povedal Broussel.

„Mám byť pokojná, keď zatýkajú môjho pána, oporu, osloboditeľa, otca biedneho ľudu? Ach, to teda nie! To ma ešte nepoznáte… Choďte preč!“ rozkričala sa znova na Commingesa.

Comminges sa usmial.

„No tak, pane,“ obrátil sa na Broussela, „utíšte tú ženu a poďte so mnou.“

„Mňa a umlčať, mňa, mňa!?“ volala Nanette. „To teda nie! Na to by som potrebovala niekoho iného, krásny kráľovský vtáčik! Uvidíte!“

A pani Nanete sa rozbehla k oknu, otvorila ho a zakričala tak prenikavo, že ju bolo počuť až k Notre-Dame:

„Pomoc! Zatýkajú môjho pána! Zatýkajú radcu Broussela! Pomoc!“

„Pane,“ znetrpezlivel Comminges, „ihneď vyhláste, či poslúchnete, alebo sa mienite stavať proti kráľovmu rozkazu!“

„Poslúchnem, poslúchnem, pane,“ pokúšal sa Broussel vymaniť z objatia svojich dvoch dcér a upokojiť pohľadom syna.

„Tak prikážte tej starene, aby bola ticho,“ žiadal Comminges.

„Ach, ja som teda starena!“ zvolala Nanette a začala kričať ešte silnejšie, držiac sa okenných mreží:

„Pomoc! Pomoc! Pomoc pre pána Broussela, zatýkajú ho, lebo bránil ľud! Pomoc!“

Comminges chytil slúžku okolo pása a chcel ju odtiahnuť od okna, vtom sa však ozval iný fistulový hlas, vychádzajúci zo zvýšeného prízemia:

„Vražda! Horí! Na vraha! Vraždia pána Broussela! Hrdúsia pána Broussela!“

Bol to Firquet. Keď pani Nanette začula pomoc, kričala ešte silnejšie, vyrážajúc slabiky, ako len mohla.

V oknách sa objavovali zvedavé hlavy. Ľudia privolaní na koniec ulice sa začali zbiehať, najprv jednotlivci, potom skupinky, napokon dav. Bolo počuť krik, bolo vidieť koč, ale nikto ničomu nerozumel. Friquet skočil zo zvýšeného prízemia na strechu koča.

„Chcú zatknúť pána Broussela!“ zakričal. „V koči sú gardisti, dôstojník je hore.“

Dav začal reptať a blížil sa ku koňom. Dvaja gardisti, ktorí zostali v chodbe, vyšli Commingesovi na pomoc, tí, čo ostali v koči, otvorili dvierka a skrížili kopije.

„Vidíte ich?“ kričal Friquet. „Vidíte ich?“

Kočiš sa obzrel a švihol Friqueta bičom, až skríkol.

„Ach, ty diablov pohonič!“ zvolal Friquet. „Aj ty sa do toho miešaš? No počkaj!“

A skočil naspäť na zvýšené prízemie, odkiaľ na kočiša hádzal všetko, čo našiel.

Nepriateľský postoj gardistov ľudí rozzúril, dav začal reptať a blížil sa ku koňom. Gardisti najbúrlivejších odtláčali kopijami.

Ruch napriek tomu stále rástol, ulica už nestačila pre divákov, ktorí sa zbiehali zo všetkých strán, dav pomaly zaberal priestor, ktorý medzi ním a kočom udržiavali gardisti kopijami. Vojaci, ktorých tlačila živá stena, ustupovali, očakávajúc, že budú čochvíľa rozdrvení o kolesá a boky koča. Poddôstojník zo dvadsať ráz zopakoval „V mene kráľa!“, ale ani to nič nezmohlo s tým strašným množstvom, ba zdalo sa, že ho to ešte viac popudzuje. Vtom sa na výkrik „V mene kráľa!“ zjavil akýsi jazdec, a keď videl, čo sa deje, vrhol sa do toho zmätku s mečom v ruke na pomoc gardistom.

Bol to sotva šestnásťročný mladík, celý bledý od zlosti. Zoskočil z koňa, oprel sa o oje a chrániac sa koňom, vytiahol zo sedla pištole, zasunul si ich za opasok a začal sa rozháňať ako muž, ktorý vie narábať mečom.

Asi desať minút sám čelil útokom davu.

Vtom sa objavil Comminges, postrkávajúc pred sebou Broussela.

„Rozlámme koč!“ hučal dav.

„Pomoc!“ vrieskala starena.

„Vrahovia!“ kričal Friquet a zasypával gardistov všetkým, čo mal poruke.

„V mene kráľa!“ hrmel Comminges.

„Prvý, kto sa priblíži, bude mŕtvy!“ volal Raoul, ktorý sa po piatich dňoch vracal z Blois, ako bol sľúbil grófovi de La Fère, a chcel sa pozrieť na slávnostný obrad, preto sa pustil ulicami vedúcimi priamo k Notre-Dame. Keď došiel na ulicu Cocatrix, príval ľudí ho stiahol so sebou. Pri slovách „V mene kráľa!“ si spomenul na Athosove slová: „Slúžte kráľovi!“, a utekal sa biť za kráľa po boku gardistov.

Comminges vsotil Broussela do koča a skočil za ním. V tom okamihu zaznel výstrel z hákovnice a guľka prevŕtala Commingesovi klobúk zhora dolu a zaryla sa do ruky jednému z gardistov. Comminges zdvihol hlavu a v dyme uvidel v okne na druhom poschodí Louvièresovu výhražnú tvár.

„Dobre, pane,“ zavolal mu Comminges, „ešte o mne budete počuť.“

„Aj vy o mne, pane,“ odpovedal Louvières, „a uvidíme, kto bude hovoriť hlasnejšie.“

Friquet a Nanette stále kričali, výkriky, výstrely a pach pušného prachu účinkovali.

„Zabite dôstojníka, zabite ho!“ kričal ľud a všetko sa rozhýbalo.

„Ešte jeden krok,“ zakričal Comminges, odhrnul záclonky, takže bolo dobre vidieť do koča, a oprel meč Brousselovi o prsia, „ešte jeden krok a väzňa zabijem. Dostal som rozkaz priviesť ho živého alebo mŕtveho, privediem ho teda mŕtveho a hotovo!“

Zaznel hrozný výkrik a Brousselova žena a dcéry vystierali prosebne ruky k ľudu.

Ľudia pochopili, že bledý, ale rozhodne vyzerajúci dôstojník urobí, čo povedal. Neprestali sa vyhrážať, ale ustúpili.

Comminges pomohol ranenému gardistovi do koča a ostatným nariadil, aby zatvorili dvierka.

„Do paláca!“ prikázal kočišovi, viac mŕtvemu ako živému.

Ten pošibol kone a prerazil v dave širokú cestu, ale na nábreží museli zastaviť. Koč sa prevalil, dav vliekol kone so sebou a gniavil ich. Raoul nemal ani kedy nasadnúť na koňa, ostal na zemi, unavený rozdávaním rán tupou stranou meča a gardisti, rovnako unavení rozdávaním rán tupou stranou kopijí, začali sa brániť ostrím. To ľud ešte väčšmi rozzúrilo. Zavše sa zaleskla hlaveň muškety alebo čepeľ rapiera, ozvalo sa zopár výstrelov do vzduchu, z okien pršali guľky. Bolo počuť hlasy, aké sa ozývajú len počas vzbury, bolo vidieť tváre, ktoré možno zazrieť len za krvavých dní. Výkriky „Smrť gardistom! Do Seiny s dôstojníkom!“ vynikali v celom tom obrovskom ruchu. Raoul, s klobúkom ako sito a so zakrvavenou tvárou, cítil, že ho opúšťajú sily a navyše, že začína strácať vedomie. Pohľad mu plával v akejsi červenkastej hmle, z ktorej sa k nemu vystieralo množstvo hrozivých rúk, pripravených ho schmatnúť, len čo klesne. Comminges si v prevrátenom koči trhal od zúrivosti vlasy. Gardisti nemohli pomôcť nikomu, pretože každý mal čo robiť, aby sa sám ubránil. Všetkému bol koniec: koč, kone, gardisti, sluhovia, ba hádam aj väzeň, všetkému hrozila skaza, keď sa zrazu ozval Raoulovi veľmi známy hlas, v povetrí sa zaleskol široký meč. V tom okamihu sa dav začal rozostupovať: dôstojník mušketierov sekal a rúbal napravo i naľavo, až sa dostal k Raoulovi a vzal ho do náručia, keď mladík už-už klesal.

„Panebože!“ zvolal dôstojník. „Že by ho zabili? Potom im beda!“

Obrátil sa, hrozivý vo svojej sile a zúrivosti, že aj tí najzlostnejší vzbúrenci vzali nohy na plecia, aby sa zachránili, ba niektorí z nich popadali do Seiny.

„Pán d’Artagnan,“ zašepkal Raoul.

„Áno, osobne, a našťastie pre vás, ako sa zdá, mladý priateľ. Hej, poďte sem všetci ostatní,“ privolal hlasom i posunkami mušketierov, ktorí za ním nestačili cválať.

„Hej, vymeťte to všetko! Mušketami! Do ruky zbraň. Pripraviť sa! Zacieliť…“

Na tento povel zmizli masy ľudu tak rýchlo, že sa d’Artagnan nemohol ubrániť výbuchu smiechu.

„Ďakujem, d’Artagnan,“ vyklonil sa Comminges dopoly z dvierok prevráteného koča, „ďakujem aj vám, mladý šľachtic! Ako sa voláte, aby som to mohol oznámiť kráľovnej?“

Raoul chcel odpovedať, keď vtom sa d’Artagnan nahol a pošepol mu do ucha:

„Mlčte a nechajte, nech odpoviem za vás.“

Potom sa obrátil ku Commingesovi a pokračoval:

„Comminges, nestrácajte čas, ak môžete, vystúpte z koča a najmite si nejaký iný.“

„Ale aký?“

„Doparoma, nuž prvý, ktorý pôjde po Pont-Neuf. Dúfam, že tí, čo sa v ňom povezú, budú šťastní, ak budú môcť požičať svoj koč do služieb kráľa.“

„Ale… ja neviem,“ hlesol Comminges.

„Len choďte, lebo o päť minút sa vrátia všetci tí sedliaci s mečmi a mušketami. Zabijú vás a vášho zajatca pustia na slobodu. Choďte. Pozrite, tamto práve prichádza koč.“

Znovu sa naklonil a pošepol Raoulovi:

„Len nepovedzte, ako sa voláte.“

Mladík naňho pozrel s údivom.

„Dobre, už bežím,“ povedal Comminges, „ak sa vrátia, strieľajte.“

„Nie, nie,“ protestoval d’Artagnan, „naopak, nech sa nik nepohne, za výstrel v tomto okamihu by sa zajtra platilo veľmi draho.“

Comminges vzal štyroch gardistov a štyroch mušketierov, rozbehol sa ku koču a dal vysadiť ľudí, ktorí sa v ňom viezli.

Keď však bolo treba previesť Broussela z rozbitého koča a ľud uvidel toho, ktorého volal svojím osloboditeľom, začal znova nepredstaviteľne revať a vrhol sa ku koču.

„Choďte,“ rozkázal d’Artagnan. „Dám vám desať mušketierov a ja si nechám dvadsiatich, ktorí zadržia ľud. Choďte už, nestrácajte ani minútu. Desať chlapov pre pána de Comminges!“

Desať mužov vystúpilo, obklopilo nový koč a odcválalo.

Keď koč odišiel, výkriky sa znásobili. Na nábreží sa tlačilo vyše desaťtisíc ľudí, zaplnili Pont-Neuf aj priľahlé ulice.

Ozvalo sa niekoľko výstrelov. Jeden mušketier bol zranený.

„Vpred!“ zakričal d’Artagnan, ktorého už prešla trpezlivosť, hrýzol si fúzy a s dvadsiatimi chlapmi zaútočil. Ľud sa zdesene rozutekal. Iba jeden muž ostal na svojom mieste s arkebúzou v ruke.

„Ach, to si ty, čo si ho už raz chcel zavraždiť! Počkaj!“ a zamieril arkebúzou na d’Artagnana, ktorý sa cvalom blížil k nemu.

D’Artagnan sa pritisol k šiji koňa, mladík vystrelil, ale guľka odťala len pero na klobúku.

Cválajúci kôň vrazil do nerozvážneho muža, ktorý sa sám pokúšal zadržať búrku a prevrátil ho cez múr. D’Artagnan vzápätí koňa zastavil, a kým mušketieri usilovne útočili, vrátil sa s vytaseným mečom k mužovi.

„Ach, pane,“ zvolal Raoul, ktorý mladíka poznal, „pane, zadržte, je to jeho syn.“

D’Artagnan spustil ruku pripravenú zaútočiť.

„Ach, vy ste jeho syn? Tak to je niečo iné,“ povedal.

„Pane, vzdávam sa!“ povedal Louvières.

„Ech, nie, nevzdávajte sa, doparoma, naopak, čo najrýchlejšie sa straťte, ak vás zajmem, odvisnete.“

Mladíkovi nebolo treba dva razy hovoriť, prešmykol sa koňovi popod krk a zmizol za rohom ulice Guénégaud.

„Namojdušu,“ povedal d’Artagnan Raoulovi, „bol najvyšší čas, že ste ma zadržali, inakšie by už bol na druhom svete, a keby som sa bol dozvedel, kto je to, bol by som čestné slovo ľutoval, že som ho zabil.“

„Ach, pane,“ riekol Raoul, „dovoľte mi, aby som vám poďakoval za toho úbohého chlapca a potom aj za seba. Aj ja som sa už videl umierať, keď ste prišli.“

„Počkajte, počkajte, mladý pán, a neunavte sa rozprávaním.“

Z jedného vrecka vytiahol fľašku španielskeho vína.

„Dajte si dva glgy.“

Raoul sa napil a chcel znovu poďakovať.

„Drahý, o tom si pohovoríme neskoršie,“ povedal d’Artagnan.

Keď videl, že mušketieri vyčistili nábrežie od Pont-Neuf až po Saint-Michel a vracajú sa nazad, zakýval mečom, aby sa poponáhľali.

Mušketieri pricválali a z druhej strany nábrežia prichádzalo zároveň desať mužov, ktorých d’Artagnan poslal ako sprievod s Commingesom.

„Hej, stalo sa niečo?“ obrátil sa k nim d’Artagnan.

„Ech, pane, zase sa im rozbil koč,“ oznámil seržant, „je to skutočná kliatba.“

D’Artagnan pokrčil plecami.

„Sú nešikovní! Keď si vyberajú koč, má byť pevný. Koč, v ktorom sa má odviezť Broussel, musí uniesť desaťtisíc ľudí.“

„Čo rozkážete, pán poručík?“

„Vezmite jednotku a odveďte ju domov.“

„A vy pôjdete sám?“

„Samozrejme. Hádam si nemyslíte, že potrebujem sprievod?“

„Ale predsa…“

„Len choďte.“

Mušketieri odišli a d’Artagnan sa spýtal Raoula:

„Bolí vás niečo?“

„Áno, pán poručík, hlavu mám ťažkú a rozpálenú.“

„Ukážte,“ zdvihol mu d’Artagnan klobúk. „Ej, aká hrča!“

„Áno, asi mi spadol kvetináč na hlavu.“

„Lotri!“ zúril d’Artagnan. „Máte ostrohy, boli ste teda na koni?“

„Áno, ale skočil som na zem, aby som pomohol brániť pána de Comminges, a medzitým mi vzali koňa. Pozrite, tu je!“

A naozaj, v tej chvíli sa prehnal popri nich Raoulov kôň, sedel na ňom Friquet, mával štvorfarebnou čiapkou a kričal:

„Broussel! Broussel!“

„Hej, stoj, naničhodník!“ zvolal d’Artagnan. „Doveď sem toho koňa.“

Friquet počul dobre, ale tváril sa, že nepočuje a pokračoval v ceste. D’Artagnan mal najprv chuť rozbehnúť sa za prešibancom Friquetom, ale nechcel nechať Raoula samého, vytiahol teda aspoň zo sedla pištoľ a natiahol ju.

Friquet mal dobrý ostražitý zrak a jemný sluch. Postrehol d’Artagnanov pohyb, počul, ako šťukol kohútik a vzápätí zastavil koňa.

„Ach, to ste vy, pán dôstojník,“ podišiel k d’Artagnanovi, „som naozaj rád, že vás vidím.“

D’Artagnan pozrel pozorne na Friqueta a spoznal v ňom chlapca z ulice de la Calandre.

„Ach, to si ty, naničhodník, poď sem,“ rozkázal

„Áno, ja, pán dôstojník,“ podlizoval sa Friquet.

„Zmenil si vari remeslo? Už nie si miništrant? Už neobsluhuješ v hostinci? Stal si sa zlodejom koní?“

„Ach, pán dôstojník, ako to môžete povedať!“ zvolal Friquet. „Hľadal som šľachtica, ktorému patrí tento kôň, je to krásny jazdec, statočný ako Caesar…“ zatváril sa, akoby Raoula videl po prvý raz… „Ach, ak sa nemýlim, je to on,“ pokračoval. „Pane, však na mňa nezabudnete?“

Raoul vopchal ruku do vrecka.

„Čo chcete urobiť?“ spýtal sa ho d’Artagnan.

„Chcem dať desať libier tomu čestnému chlapcovi,“ odvetil Raoul a vytiahol z vrecka pistoly.

„Desať kopancov si zaslúži,“ zlostil sa d’Artagnan. „Bež, naničhodník! A nezabudni, že poznám tvoju adresu.“

Friquet ani nečakal, že sa z toho tak ľahko dostane, jediným skokom sa dostal z nábrežia do ulice Dauphine a stratil sa. Raoul znovu vyskočil do sedla a vydal sa spolu s d’Artagnanom, ktorý ho strážil, akoby to bol jeho syn, do Tiquetonnovej ulice.

Celou cestou ich sprevádzalo nemé reptanie a vyhrážanie, ale pri pohľade na dôstojníka s dobrým mečom, visiacim za dragúň na zápästí, ľud stále ustupoval a nikto nezaútočil.

Bez ťažkostí sa dostali do hostinca U kozičky.

Krásna Madeleine ohlásila d’Artagnanovi, že Planchet sa vrátil a priviedol so sebou Mousquetona, ktorý hrdinsky vydržal, kým mu vybrali guľku, a darilo sa mu tak dobre, ako sa mu len v tom stave dariť mohlo.

D’Artagnan rozkázal, aby zavolali Plancheta. Ale nech ho volali, ako chceli, Planchet sa neohlásil: zmizol. Dal si teda doniesť víno, a keď s Raoulom osamel, pozrel naňho po očku a povedal:

„Ste so sebou spokojný, však?“

„Ale áno,“ odvetil Raoul, „nazdávam sa, že som si splnil svoju povinnosť. Bránil som kráľa.“

„A kto vám kázal brániť kráľa?“

„Gróf de La Fère.“

„Áno, kráľa, ale dnes ste nebránili kráľa, bránili ste Mazarina, a to nie je to isté.“

„Ale, pane…“

„Mládenček, urobili ste čosi veľmi nepekné, zamiešali ste sa do vecí, do ktorých vás nič.“

„Veď vy sám…“

„Och, v mojom prípade je to niečo iné, ja musím poslúchať rozkazy svojho kapitána. Vaším kapitánom je pán Princ. Chápete to, len on. A videl niekto takého blázna,“ pokračoval d’Artagnan, „ktorý sa stal mazarinovcom a pomáhal zatknúť Broussela? Ani slovko o tom, pán gróf de La Fère by sa rozzúril.“

„Myslíte, že pán gróf de La Fère by sa na mňa nahneval?“

„Či myslím? Som o tom presvedčený. Keby nie to, poďakoval by som sa vám, lebo ste napokon pracovali pre nás. Hreším vás za neho a verte mi, že ešte mierne. A napokon, využívam práva, drahé dieťa, ktoré mi dal váš tútor,“ dodal d’Artagnan.

„Nerozumiem vám, pane,“ povedal Raoul.

D’Artagnan vstal, prešiel k písaciemu stolu, vzal list a podal ho Raoulovi.

Raoul prebehol očami po papieri a pohľad sa mu zatemnil.

„Och, panebože,“ zdvihol k d’Artagnanovi krásne oči zvlažené slzami, „pán gróf odišiel z Paríža a ani sa so mnou nestretol?“

„Odišiel pred štyrmi dňami,“ povedal d’Artagnan.

„Jeho list naznačuje, že sa vydáva do smrteľného nebezpečenstva.“

„Nebojte sa, cestuje v určitej veci a čoskoro sa vráti. Dúfam, že vám nebude proti vôli, keď za ten čas budem vaším pestúnom ja.“

„Och, pravdaže nie, pán d’Artagnan,“ zvolal Raoul, „ste statočný šľachtic a pán gróf de La Fère vás má veľmi rád!“

„Ehm, milujte ma tiež, nebudem vám nič vyčítať, pravda, pod jednou podmienkou, že budete frondérom, mladý priateľ, a k tomu ešte silným frondérom.“

„Môžem aj naďalej navštevovať pani de Chevreuse?“

„Sto hrmených, to si myslím, aj pána koadjútora, aj pani de Longueville, a keby tam bol ten dobráčisko Broussel, ku ktorého zatknutiu ste tak slepo prispeli, povedal by som vám, choďte sa okamžite ospravedlniť pánu Brousselovi a pobozkajte ho na obe líca.“

„Poslúchnem vás, pane, aj keď tomu nerozumiem.“

„Je zbytočné, aby ste tomu rozumeli,“ pokračoval d’Artagnan a obrátil sa k dverám, ktoré sa práve otvorili, „pán du Vallon k nám prichádza v úplne rozpáraných šatách.“

„Áno, ale zato som rozpáral veľa koží,“ povedal Porthos, pot mu tiekol cícerkom po tvári a bol celý zaprášený. „Tí lotri ma chceli obrať o meč! Hrom do toho, čo je to za ľudová vzbura?“ pokračoval obor s pokojným výrazom. „Koženým pásom svojho Balizarda som ich zabil vyše dvadsať… Za náprstok vína, d’Artagnan.“

„Och, verím vám,“ povedal Gaskonec, nalievajúc Porthosovi pohár vína až po okraj, „keď sa však napijete, poviete mi svoj názor.“

Porthos vypil na dúšok, potom položil pohár na stôl, utrel si fúzy a spýtal sa:

„Na čo?“

„Nuž, tu pán de Bragelonne chcel silou-mocou pomôcť pri zatýkaní Broussela, len horko-ťažko som mu zabránil, aby chránil pána de Comminges!“

„Hrom do toho!“ zvolal Porthos. „A čo by na to povedal jeho tútor, keby sa to dozvedel?“

„Vidíte,“ skočil mu do reči d’Artagnan, „buďte frondérom, priateľ môj, buďte frondérom a pamätajte, že vo všetkom teraz ja zastupujem pána grófa,“ a zaštrngal mečom.

Potom sa obrátil k svojmu druhovi:

„Pôjdeme, Porthos?“

„A kam?“ odpovedal Porthos otázkou a nalial si druhý raz vína.

„Pokloniť sa kardinálovi.“

Porthos vypil druhý pohár vína takisto pokojne ako pretým, vzal plstený klobúk, ktorý si pri príchode odložil na stoličku, a pobral sa za d’Artagnanom.

Raoul zostal sám, ešte celý ohromený tým, čo práve videl a zažil. D’Artagnan mu však zakázal vyjsť z izby, kým sa vzbura neutíši.

XLVIII. Žobrák od Saint-Eustache

D’Artagnan sa prezieravo rozhodol, že nepôjde do Kráľovského paláca okamžite. Doprial Commingesovi čas, aby tam prišiel ako prvý a informoval kardinála o veľkej službe, ktorú v to dopoludnie preukázali kráľovnej d’Artagnan so svojím priateľom.

Mazarin oboch obdivuhodne prijal a oznámil im, že každý z nich prešiel vyše polovice cesty za svojím želaním: to znamená d’Artagnan k svojmu kapitánstvu a Porthos k svojmu barónstvu.

D’Artagnan by bol mal radšej peniaze než tieto sľuby, lebo vedel, že Mazarin ľahko sľubuje, ale ťažko, veľmi ťažko sľuby dodržiava. Kardinálove sľuby boli preňho planá nádej, ale nedal to na sebe pred Porthosom znať, aby ho neodradil.

Práve keď boli obaja priatelia u kardinála, poslala po neho kráľovná. Kardinál si pomyslel, že by jeho ochrancovia boli dvojnásobne snaživí, keby im kráľovná poďakovala osobne a kývol na nich, aby šli za ním. D’Artagnan a Porthos ukázali na svoje zaprášené a potrhané oblečenie, ale kardinál len pokrútil hlavou a povedal:

„Tento odev je lepší ako odev väčšiny dvoranov, ktorých nájdete u kráľovnej, pretože je to odev pochádzajúci z boja.“

D’Artagnan a Porthos teda počúvli.

Dvor Anny Rakúskej bol veľký, veselý a veľmi hlučný, lebo po víťazstve nad Španielskom sa dosiahlo aj víťazstvo nad ľudom. Broussela bez odporu vyviezli za Paríž a o tomto čase by už mal byť v saintgermainskom väzení. A Blancmesnil, ktorého zatkli takisto ako Broussela, ale menej hlučne a bez ťažkostí, sedel vo Vincenneskom zámku.

Kráľovná sa Commingesa vypytovala na podrobnosti. Každý pozorne načúval, čo rozpráva, keď sa vo dverách objavil kardinál a za ním d’Artagnan a Porthos.

„Ach, madam,“ zvolal Comminges a rozbehol sa k d’Artagnanovi, „tento muž vám to bude môcť vyrozprávať lepšie ako ja, lebo on ma zachránil. Bez neho by som sa bol akiste ocitol v rybárskych sieťach niekde v Saint-Cloud, lebo ma chceli hodiť do rieky. Rozprávajte, d’Artagnan, rozprávajte.“

Od tých čias, čo bol d’Artagnan poručíkom mušketierov, ocitol sa hádam sto ráz v tej istej miestnosti, kde bola aj kráľovná, ale tá s ním nikdy neprehovorila.

„Tak čo, pane, preukázali ste mi veľkú službu a teraz mlčíte?“ vyzvala ho Anna Rakúska.

„Madam,“ odvetil d’Artagnan, „nemám čo dodať, iba ak toľko, že môj život je zasvätený službe vášmu veličenstvu a že budem šťastný až vtedy, keď ho za vaše veličenstvo aj položím.“

„To viem, pane, už dávno to viem,“ povedala kráľovná. „Preto som veľmi rada, že vám môžem verejne vyjadriť svoju úctu a vďačnosť.“

„Dovoľte mi, madam, preniesť časť vašej úcty a vďačnosti na svojho priateľa, tiež bývalého mušketiera z Trévillovho oddielu,“ povedal d’Artagnan s dôrazom na posledné slová, „ktorý urobil hotové zázraky.“

„Ako sa volá ten pán?“ spýtala sa kráľovná.

„U mušketierov sa volal Porthos,“ povedal d’Artagnan a kráľovná sa zachvela, „ale jeho pravé meno je rytier du Vallon.“

„De Bracieux de Pierrefonds,“ dodal Porthos.

„Tých mien je trochu priveľa, ja si ich nezapamätám, budem si teda pamätať len to prvé,“ poznamenala kráľovná pôvabne.

Porthos sa uklonil a d’Artagnan ustúpil o dva kroky.

Vtom ohlásili koadjútora.

V kráľovskom zhromaždení sa ozvali výkriky prekvapenia. Aj keď pán koadjútor ešte v to ráno kázal, každý dobre vedel, že sa veľmi silno prikláňa na stranu frondy. A keď Mazarin požiadal parížskeho arcibiskupa, aby nechal kázať svojho synovca, isto pomýšľal zasadiť pánu de Retz ranu na taliansky spôsob.

Koadjútor sa dozvedel o udalostiach, keď vychádzal z chrámu Notre-Dame. A hoci bol hlavným frondérom veľmi zaviazaný, nebolo to do takej miery, že by nemohol ustúpiť, keby mu kráľovský dvor ponúkol výhody, po ktorých túžil a ku ktorým bolo koadjútorstvo len stupienkom. Pán de Retz chcel byť arcibiskupom, nástupcom svojho strýka, a kardinálom ako Mazarin. Lenže ľudová strana mu mohla ťažko preukázať takú kráľovskú priazeň. Preto sa vybral do paláca, aby kráľovnej vyslovil blahoželanie k bitke pri Lense, vopred rozhodnutý konať za alebo proti kráľovskému dvoru, podľa toho, či sa jeho blahoželaniu dostane dobrého, alebo zlého prijatia.

Ohlásili ho, vošiel dnu a pri pohľade na neho celý triumfujúci dvor znásobil zvedavosť.

Koadjútor bol sám asi taký duchaplný ako všetci tí, ktorí tam boli len na to, aby sa mu vysmiali. Jeho reč bola tak dokonale obratná, že poslucháči nemali možnosť vysmievať sa, hoci by to boli veľmi radi urobili. Skončil slovami, že ponúka svoje slabé sily do služieb jej veličenstva.

Zdalo sa, že kráľovná si po celý čas vychutnávala slávnostnú reč pána koadjútora, a keď sa jeho prejav skončil, Anna sa obrátila a pohľadom dala svojim obľúbencom najavo, že im vydáva koadjútora napospas. Dvorní vtipkári sa naňho vzápätí vrhli. Nogent-Beautin, dvorný šašo, zvolal, že kráľovná je veľmi šťastná, keď sa jej v takej chvíli dostáva pomoci od cirkvi.

Všetci vybuchli v smiech.

Gróf de Villeroy povedal, že nevie, ako mohol mať niekto čo len na chvíľu strach, keď na obranu kráľovského dvora proti parlamentu a parížskym mešťanom sa postavil pán koadjútor, ktorý na jedno znamenie dokáže zhromaždiť celú armádu farárov, kaplánov a kostolníkov.

Maršal de la Meilleraie dodal, že keby došlo k boju a keby pán koadjútor spustil paľbu, bolo by nepríjemné len to, že by pána koadjútora poznali v bitke podľa červeného klobúka, ako poznali Henricha IV. podľa bieleho pera pri bitke v Ivry.

Gondy zostal pokojný a prísny aj v tejto hrmavici, ktorú mohol ukončiť jediným slovkom. Kráľovná sa ho spýtala, či chce k svojej krásnej reči niečo dodať.

„Áno, madam,“ odvetil koadjútor, „chcem vás len poprosiť, aby ste si dvakrát zvážili, kým vyvoláte občiansku vojnu v kráľovstve.“

Kráľovná sa mu obrátila chrbtom a ostatní sa znovu začali smiať.

Koadjútor pozdravil a vychádzajúc z paláca, vrhol na kardinála, ktorý ho pozoroval, pohľad, aký si vymieňajú len nepriatelia na život a na smrť. Bol to taký pichľavý pohľad, že prenikol Mazarinovi hlboko do srdca. Kardinál v ňom cítil vypovedanie vojny, preto chytil d’Artagnana za ruku a povedal mu:

„Poznali by ste toho muža, keby bolo treba, pane?“

„Áno, monsignor,“ odvetil d’Artagnan.

Potom sa obrátil k Porthosovi a povedal:

„Doparoma, začína sa to zhoršovať. Nemám rád hádky medzi duchovnými.“

Gondy odišiel a rozdávajúc cestou požehnanie doprial si zlomyseľné potešenie, že zrážal na kolená aj služobníctvo svojich nepriateľov.

„Och,“ zahundral, keď prekročil prah paláca, „nevďačný kráľovský dvor, zradný dvor, zbabelý dvor! Zajtra ťa naučím smiať sa, ale celkom inakším tónom.“

Zatiaľ čo v Kráľovskom paláci vládla výstredná veselosť, Mazarin, človek rozumný, ktorý napokon cítil predzvesť strachu, nestrácal čas planými a nebezpečnými žartmi. Vyšiel vzápätí za koadjútorom, bezpečne uložil účty, zamkol svoje zlato a robotníkom, ktorým dôveroval, dal do múrov porobiť tajné skrýše.

Keď sa koadjútor vrátil domov, dozvedel sa, že medzitým za ním prišiel nejaký mladík a čaká naňho. Keď mu povedali, že je to Louvières, zachvel sa od radosti a ponáhľal sa do svojej pracovne. Tam ho naozaj čakal Brousselov syn, ešte celkom rozzúrený a zakrvavený z ruvačky s kráľovými ľuďmi. Aby sa dostal do arcibiskupstva, urobil jediné opatrenie: arkebúzu nechal u svojho priateľa.

Koadjútor šiel k nemu a podal mu ruku. Mladík naňho pozeral, akoby chcel čítať v hlbinách jeho srdca.

„Drahý pán Louvières, verte, že spolucítim s nešťastím, ktoré vás postihlo.“

„Je to pravda a hovoríte úprimne?“ spýtal sa Louvières.

„Z celého srdca,“ odvetil Gondy.

„V tom prípade, monsignor, čas rečí pominul a nastal čas činov. Monsignor, ak budete chcieť, môj otec bude o tri dni na slobode a vy o pol roka kardinálom.“

Koadjútor sa zachvel.

„Hovorme otvorene,“ povedal Louvières, „a vyložme karty na stôl. Tridsaťtisíc toliarov na almužny sa nerozhádže len z čistej kresťanskej lásky, ako ste to urobili za posledných šesť mesiacov vy. Ste ctižiadostivý, je to celkom samozrejmé, ale ste aj geniálny človek a uvedomujete si svoju cenu. Nenávidím kráľovský dvor a v tejto chvíli mám len jednu jedinú túžbu, a tou je pomsta. Dajte nám duchovenstvo a ľud, ktorý máte vo svojej moci, ja vám dám meštianstvo a parlament. S týmito štyrmi živlami bude Paríž do týždňa náš a verte mi, pán koadjútor, kráľovský dvor dá zo strachu to, čo by z priazne nedal.“

Koadjútor pozrel ostro na Louvièresa.

„Pán Louvières, uvedomujete si, že mi celkom otvorene ponúkate občiansku vojnu?“

„Už dosť dlho ju pripravujete, monsignor, aby vám bola vítaná.“

„Čo na tom,“ povedal koadjútor, „chápete, že si to vyžaduje o veci viac porozmýšľať?“

„Koľko hodín na to chcete?“

„Dvanásť, pane. Je to veľa?“

„Je poludnie, o polnoci som u vás.“

„O polnoci, pán Louvières.“

Keď Gondy ostal sám, zvolal k sebe všetkých farárov, s ktorými bol v styku. O dve hodiny bolo u neho tridsať duchovných z tých najzaľudnenejších a najnepokojnejších parížskych farností.

Gondy sa im zmienil o urážke, ktorej sa mu dostalo v Kráľovskom paláci, a zopakoval žarty Bautrua, grófa de Villeroy a maršala de La Meilleraie. Kňazi sa pýtali, čo majú robiť.

„Je to celkom jednoduché,“ odpovedal koadjútor, „ovládate svedomie ľudu, nuž podkopte v ňom biedny predsudok strachu a úcty ku kráľom a vysvetlite svojim ovečkám, že kráľovná je tyran a opakujte to toľko ráz a nahlas, aby každý vedel, že príčinou nešťastia Francúzska je Mazarin, kráľovnin milenec a korupčník. Začnite konať ešte dnes, ihneď, a o tri dni vás čakám s výsledkom. Okrem toho, ak má niekto z vás pre mňa dobrú radu, nech ostane, s radosťou ho vypočujem.“

Kňazi zo Saint-Merri, Saint-Sulpice a Saint-Eustache zostali, ostatní odišli.

„Domnievate sa, že mi môžete pomôcť lepšie než vaši spolubratia?“ spýtal sa Gondy.

„Dúfame,“ odvetili kňazi.

„Tak, pán farár zo Saint-Merri, začnite.“

„Monsignor, vo svojej farnosti mám človeka, ktorý by vám mohol byť nesmierne užitočný.“

„Kto je to?“

„Kupec z Ulice Lombarďanov, ktorý má najväčší vplyv na drobný obchod vo svojej štvrti.“

„Ako sa volá?“

„Je to istý Planchet: asi pred šiestimi týždňami sám vyvolal vzburu, keď ho však začali hľadať, aby ho obesili, odrazu zmizol.“

„A vy ste ho našli?“

„Dúfam, neverím, že by ho zatkli. Som spovedníkom jeho ženy, ak ona vie, kde je, dozviem sa to aj ja.“

„Samozrejme, otče, hľadajte toho muža, a keď ho nájdete, priveďte ho ku mne.“

„Kedy, monsignor?“

„O šiestej.“

„Budeme u vás o šiestej, monsignor.“

„Choďte, milý pán farár, choďte, a Boh vám pomáhaj!“

Kňaz odišiel.

„A vy, pane?“ obrátil sa Gondy k farárovi zo Saint-Sulpice.

„Ja, monsignor, poznám muža, ktorý preukázal veľké služby veľmi obľúbenému princovi,“ vravel kňaz, „a bol by vynikajúcim vodcom vzbúrencov. Môžem vám ho dať k dispozícii.“

„Ako sa volá?“

„Pán gróf de Rochefort.“

„Poznám ho, bohužiaľ, nie je v Paríži.“

„Monsignor, je v ulici Casette.“

„Odkedy?“

„Už tri dni.“

„A prečo ma neprišiel navštíviť?“

„Povedali mu… monsignor mi prepáči…“

„Určite, len vravte.“

„Že monsignor práve vyjednáva s kráľovským dvorom.“

Gondy si zahryzol do pier.

„Oklamali ho. Doveďte ho ku mne o ôsmej, pán farár, a nech vám Boh žehná tak, ako vám žehnám ja!“

Druhý kňaz sa uklonil a odišiel.

„A teraz vy, pane,“ vyzval koadjútor posledného kňaza. „Máte pre mňa aj vy niečo také ako tí dvaja páni?“

„Lepšie, monsignor.“

„Dočerta, dajte si pozor, aby ste nezveličovali svoj záväzok: jeden mi ponúkol kupca, druhý grófa, a vy mi teda podistým ponúkate princa, však?“

„Ja vám ponúkam žobráka, monsignor.“

„Ale, ale!“ zamyslel sa Gondy. „Máte pravdu, pán farár, niekoho, čo by vzbúril celú tú légiu bedárov, ktorých sú plné parížske križovatky, a čo by ich naučil kričať tak silno, aby to počulo celé Francúzsko, že Mazarin ich priviedol na psí tridsiatok.“

„Práve takého človeka mám.“

„Výborne, a kto je to?“

„Povedal som vám, monsignor, že obyčajný žobrák, ktorý hádam už šesť rokov prosí o almužnu, podávajúc svätenú vodu na schodoch chrámu Saint-Eustache.“

„A vravíte, že má veľký vplyv na seberovných?“

„Monsignor vie, že žobráci sú organizovaná spoločnosť, akýsi spolok tých, čo nemajú nič, proti tým, čo niečo majú. Spolok, do ktorého každý prináša svoj diel a ktorý má svojho vodcu.“

„Áno, o tom som už počul,“ poznamenal koadjútor.

„No a muž, ktorého vám ponúkam, je vodca.“

„Čo o ňom viete?“

„Nič, monsignor, ibaže, ako sa mi zdá, ho trápia akési výčitky.“

„Podľa čoho tak súdite?“

„Každého dvadsiateho ôsmeho ma žiada odslúžiť omšu za pokoj duše, ktorá skonala násilnou smrťou. Práve včera som ju odsluhoval.“

„Ako sa volá?“

„Maillard, ale nezdá sa mi, že by to bolo jeho pravé meno.“

„A myslíte, že by sme ho teraz našli na svojom mieste?“

„Určite.“

„Pán farár, poďme sa teda pozrieť na vášho žobráka, a ak je tak, ako vravíte, naozaj ste našli skutočný poklad.“

Gondy sa obliekol ako jazdec, nasadil si široký plstený klobúk s červeným perom, pripásal si dlhý meč, na čižmy si pripol ostrohy, prehodil si široký plášť a vydal sa za farárom.

Koadjútor a jeho spoločník prešli všetkými ulicami deliacimi arcibiskupstvo od chrámu Saint-Eustache a starostlivo skúmali náladu ľudu. Ľud bol vzrušený, ale bol ako roj vyplašených včiel, hľadajúci, na ktoré námestie sa spustiť. Bolo jasné, že zostane pri bzučaní, ak sa mu nenájdu vodcovia.

Keď prišli do ulice des Prouvaires, kňaz ukázal na predchrámie.

„Pozrite, je na svojom mieste!“

Gondy pozrel tým smerom a zbadal akéhosi bedára. Sedel na stoličke, opieral sa o rímsu, vedľa seba mal vedierko a v ruke držal kropeničku.

„Je to jeho výsadné miesto?“ spýtal sa Gondy.

„Nie, monsignor,“ odvetil kňaz, „toto miesto na podávanie svätenej vody kúpil od svojho predchodcu.“

„Kúpil?“

„Áno, podobné miesta sa kupujú. Tak sa mi zdá, že zaň zaplatil sto pistolí.“

„Ten darebák je teda bohatý?“

„Niektorí z týchto ľudí, keď umrú, zanechajú niekedy dvadsať-, dvadsaťpäť-, tridsaťtisíc libier, ba ešte viac.“

„Hm, netušil som, že svoje almužny ukladám tak dobre,“ povedal Gondy s úsmevom.

Medzitým sa blížili k predchrámiu. Keď stúpili na prvý schodík, žobrák vstal a podal im kropeničku.

Bol to asi šesťdesiatosemročný muž, nízky, dosť tučný, so šedivými vlasmi a svetlými očami. Na jeho tvári bolo vidieť boj dvoch protichodných náklonností, krotenie zlej povahy vôľou a hádam aj pokáním. Keď videl, že farára sprevádza jazdec, mierne sa zachvel a s údivom na neho pozrel.

Kňaz a koadjútor sa koncami prstov dotkli kropeničky a prežehnali sa, koadjútor hodil strieborný peniaz do klobúka položeného na zemi.

„Maillard, s týmto pánom sme sa prišli s vami trochu porozprávať,“ povedal kňaz.

„So mnou?“ zadivil sa žobrák. „To je pre úbohého podávača svätenej vody veľká česť.“

V bedárovom hlase zaznela irónia, ktorá koadjútora prekvapila.

„Áno,“ pokračoval kňaz, zrejme zvyknutý na podobnú iróniu, „áno, chceli by sme vedieť, čo si myslíte o dnešných udalostiach a čo ste o nich počuli od ľudí, ktorí prichádzajú a vychádzajú z kostola.“

Žobrák zavrtel hlavou.

„Pán farár, sú to smutné udalosti a ako obyčajne, dopláca na ne chudobný ľud. A pokiaľ ide o to, čo sa o nich hovorí, každý je nespokojný, každý sa sťažuje, ale kto vraví každý, nemenuje nikoho.“

„Vyjadrite sa jasnejšie, drahý priateľ,“ naliehal koadjútor.

„Vravím, že všetky tie výkriky, všetky tie sťažnosti, všetky tie kliatby pripravujú len búrku a blesky, a to je všetko. Ale hrom udrie len vtedy, keď sa nájde vodca, ktorý ich bude viesť.“

„Priateľ môj, zdáte sa mi celkom šikovný človek,“ usúdil Gondy, „boli by ste ochotný zamiešať sa do malej občianskej vojny, keby nejaká vypukla, a dať tomu vodcovi, ak by sme nejakého našli, svoju osobnú moc a vplyv, ktorý ste nadobudli nad svojimi spoločníkmi?“

„Áno, pane, ak tú vojnu odsúhlasí cirkev a ak tým budem môcť dosiahnuť svoj cieľ, to znamená odpustenie hriechov.“

„Nielenže ju cirkev schváli, ale sama ju bude viesť. A pokiaľ ide o odpustenie hriechov, náš pán parížsky arcibiskup má veľkú moc od rímskeho dvora, a dokonca aj pán koadjútor môže udeľovať právoplatné odpustky, prihovoríme sa za vás u neho.“

„Zapamätajte si, Maillard,“ pripomenul kňaz, „že som vás osobne odporúčal pánovi, ktorý je všemocný, a že som sa tým za vás zaručil.“

„Viem, pán farár, že ste boli ku mne vždy dobrotivý,“ povedal žobrák, „preto som vám ochotný pomôcť.“

„A myslíte, že vaša moc nad vašimi spolubratmi je taká veľká, ako mi o nej pred chvíľou hovoril pán farár?“

„Myslím, že ku mne prechovávajú určitú úctu,“ odvetil žobrák hrdo, „a nielenže urobia všetko, čo im nakážem, ale pôjdu za mnou, kamkoľvek pôjdem.“

„A môžete mi zohnať zo päťdesiat odhodlaných mužov, krikľúňov, ktorí by výkrikmi: „Preč s Mazarinom!“ dokázali zbúrať múry Kráľovského paláca, ako sa kedysi zosypali hradby Jericha?“

„Myslím, že ma môžete poveriť aj ťažšími a dôležitejšími úlohami,“ povedal žobrák.

„Ach, a podujali by ste sa cez noc postaviť zo desať barikád?“ spýtal sa Gondy.

„Postavím ich päťdesiat, a ak bude treba, cez deň ich budem aj brániť.“

„Doparoma,“ potešil sa de Gondy, „vravíte mi to s takou istotou, že ma to upokojuje, a keďže mi pán farár za vás ručí…“

„Áno, ručím,“ prisvedčil kňaz.

„Tu máte mešec a v ňom päťsto pistolí v zlate, porobte prípravy a povedzte mi, kde vás môžem stretnúť dnes večer o desiatej.“

„Malo by to byť na nejakom vyvýšenom mieste, odkiaľ by bolo vydaný signál vidieť vo všetkých parížskych štvrtiach.“

„Mám vám napísať pár slov pre vikára z chrámu Saint-Jacques-la-Boucherie? Vovedie vás do niektorej miestnosti vo veži,“ povedal kňaz.

„Výborne,“ usúdil žobrák.

„Teda večer, o desiatej,“ uzavrel koadjútor, „a ak budem s vami spokojný, dostanete ďalší mešec s piatimi stovkami pistolí.“

Žobrákovi zažiarili oči lakomstvom, ale potlačil v sebe vzrušenie.

„Dnes večer, pane, bude všetko pripravené,“ odvetil, odniesol stoličku do kostola, k nej položil vedierko a kropeničku, prežehnal sa svätenou vodou z kropenice a vyšiel z kostola.

XLIX. Veža chrámu Saint-Jasques-la-Boucherie

Do trištvrte na šesť pán de Gondy všetko obišiel a vrátil sa do arcibiskupstva.

O šiestej mu ohlásili farára zo Saint-Merri.

Koadjútor na neho fľochol a videl, že za ním stojí ďalší muž.

„Poďte ďalej,“ povedal.

Kňaz vstúpil a Planchet s ním.

„Monsignor,“ povedal kňaz zo Saint-Merri, „tu je osoba, o ktorej som mal česť s vami hovoriť.“

Planchet sa uklonil ako muž, ktorý navštevoval dobré domy.

„Ste ochotný slúžiť záujmu ľudu?“ spýtal sa Gondy.

„To si myslím,“ odvetil Planchet, „som frondér telom i dušou. Som odsúdený na šibenicu, monsignor.“

„A pri akej príležitosti?“

„Vyrval som Mazarinovým seržantom z rúk vznešeného pána, ktorého viedli znovu do Bastily, kde sedel päť rokov.“

„Ako sa volá?“

„Och, monsignor ho dobre pozná: je to pán de Rochefort.“

„Ach, naozaj, poznám,“ spomenul si koadjútor, „počul som o tom dobrodružstve, povedali mi, že ste vzbúrili celú štvrť.“

„Takmer,“ odvetil Planchet s výrazom spokojnosti nad sebou samým.

„A čo robíte teraz?…“

„Som cukrárom v Ulici Lombarďanov.“

„Vysvetlite mi, ako je možné, že máte také bojové sklony a pritom také mierumilovné zamestnanie?“

„Nuž, monsignor, prečo ma duchovná osoba prijíma v jazdeckom obleční, s mečom na boku a s ostrohami na čižmách?“

„To nie je zlá odpoveď, namojdušu!“ smial sa Gondy. „Ale viete, napriek kňazskému golieru som mal večne sklony k bitkám.“

„A ja, monsignor, predtým, než som sa stal cukrárom, slúžil som tri roky ako seržant v piemontskom pluku a ešte predtým som bol osemnásť mesiacov sluhom pána d’Artagnana.“

„Poručíka mušketierov?“ spýtal sa Gondy.

„Áno, monsignor.“

„O tom sa vraví, že je zarytý mazarinovec.“

„Nuž,“ poznamenal Planchet, „pán d’Artagnan je v službe, pán d’Artagnan plní svoju povinnosť. Bráni Mazarina, ktorý ho platí, podobne ako my mešťania plníme svoju povinnosť, útočiac na Mazarina, ktorý nás okráda.“

„Ste celkom rozumný človek, priateľu, môžeme s vami počítať?“

„Myslel som, že pán farár sa za mňa zaručil,“ odvetil Planchet.

„Zaručil, zaručil, ale rád by som mal uistenie z vašich úst.“

„Môžete so mnou počítať, monsignor, najmä ak ide o to, aby mesto povstalo.“

„Práve o to ide. Koľko ľudí budete môcť zhromaždiť tejto noci?“

„Dvesto muškiet a päťsto halapartní.“

„Keby sme v každej štvrti mali jedného muža, ktorý by urobil to isté, zajtra by sme mali dosť silnú armádu.“

„Pravdaže.“

„Boli by ste ochotný poslúchať grófa de Rochefort?“

„Išiel by som za ním až do pekla, a tým som povedal všetko, lebo ho považujem za schopného zostúpiť aj tam.“

„Výborne!“

„Podľa čoho bude možno zajtra rozoznať priateľov od nepriateľov?“

„Každý frondér si môže dať za klobúk pár stebiel slamy.“

„Dobre. Zariaďte to.“

„Potrebujete peniaze?“

„Peniaze nikdy v ničom neuškodia, monsignor. Ak ich človek nemá, zaobíde sa bez nich, ak ich však má, všetko ide rýchlejšie a lepšie.“

Gondy podišiel k starej almare a vytiahol mešec.

„Tu máte päťsto pistolí, ak všetko pôjde dobre, zajtra môžete rátať znovu s tou istou sumou.“

„Statočne všetko monsignorovi vyúčtujem,“ povedal Planchet, a vopchal mešec pod pazuchu.

„Dobre, a teraz vám ešte odporúčam kardinála.“

„Nebojte sa, je v dobrých rukách.“

Planchet vyšiel, kňaz sa ešte zdržal.

„Ste spokojný, monsignor?“ spýtal sa.

„Áno, vyzerá na rázneho chlapa.“

„Urobí viac, než nám sľúbil.“

„V tom prípade je to úžasné.“

A farár odišiel za Planchetom, ktorý ho čakal na schodoch.

O desať minút ohlásili farára zo Saint-Sulpice.

Len čo sa dvere na Gondyho pracovni otvorili, vbehol dnu akýsi muž. Bol to gróf de Rochefort.

„To ste vy, milý gróf!“ podával mu Gondy ruku.

„Takže ste sa konečne rozhodli, monsignor?“ spýtal sa Rochefort.

„Vždy som bol rozhodnutý,“ odvetil Gondy.

„Nevravme už o tom, povedali ste, a ja vám verím. Pripravíme Mazarinovi bál.“

„Ale… dúfam.“

„A kedy sa ten tanec začne?“

„Pozvánky sa posielajú na túto noc,“ odvetil koadjútor, „ale husle spustia až zajtra ráno.“

„Môžete rátať so mnou a s päťdesiatimi vojakmi, ktorých mi sľúbil rytier d’Humières, keď ich budem potrebovať.“

„S päťdesiatimi vojakmi?“

„Áno, najmä regrútmi, po slávnosti mu ich nahradím, ak budú nejakí chýbať.“

„Dobre, drahý Rochefort, ale to nie je všetko.“

„Čo ešte?“ spýtal sa Rochefort s úsmevom.

„Čo ste urobili s pánom de Beaufort?“

„Je vo Vendôme, kde čaká, až mu napíšem, aby sa vrátil do Paríža.“

„Napíšte mu, čas sa naplnil.“

„Ste si istý svojím podnikom?“

„Áno a mal by sa ponáhľať, lebo len čo parížsky ľud povstane, budem mať namiesto jedného desať princov, ktorí sa budú chcieť postaviť do čela. Ak sa oneskorí, miesto už bude obsadené.“

„Môžem mu písať vo vašom mene?“

„Áno, určite.“

„Mám mu povedať, že môže s vami rátať?“

„Pravdaže.“

„A necháte mu plnú moc?“

„Pre vojnu áno, pokiaľ ide o politiku…“

„Viete, že politika nie je jeho silnou stránkou.“

„A nechá ma slobodne vyjednávať o kardinálsky klobúk.“

„Záleží vám na tom?“

„Keď už musím nosiť klobúk takého tvaru, aký sa mi vôbec nepáči,“ odvetil Gondy, „túžim aspoň po tom, aby bol červený.“

„Netreba sa dohadovať o vkuse a o farbách,“ namietol Rochefort so smiechom, „ručím za jeho súhlas.“

„A napíšete mu ešte dnes večer?“

„Urobím niečo lepšie, pošlem za ním posla.“

„O koľko dní tu môže byť?“

„O päť.“

„Nech príde, uvidí tú zmenu!“

„Dúfam, že áno.“

„Ručím vám za to.“

„A teraz?“

„Zhromaždite svojich päťdesiat mužov a buďte v noci všetci pripravení.“

„Na čo?“

„Na všetko.“

„Je nejaké poznávacie znamenie?“

„Steblo slamy za klobúkom.“

„Dobre. Zbohom, monsignor.“

„Zbohom, drahý Rochefort.“

„Ech, pán Mazarin, pán Mazarin,“ šomral si Rochefort, vedúc so sebou aj kňaza, ktorý ani nemal príležitosť prehovoriť, „uvidíte, či som taký starý, aby som nemohol byť mužom činu!“

Bolo pol desiatej. Koadjútor potreboval tridsať minút, aby sa dostal z arcibiskupstva do veže Saint-Jacques-la-Boucherie. V jednom hornom okne veže zbadal svetlo.

„Dobre,“ povedal si koadjútor, „náš hlavný vodca je na svojom mieste.“

Zaklopal a otvoril dvere. Čakal na neho samotný vikár a zaviedol ho do veže. Keď vystúpili hore, ukázal mu dvierka, postavil svetlo do kúta, aby ho koadjútor mohol nájsť, až sa bude vracať, a zišiel dolu. Koadjútor zaklopal.

„Vstúpte,“ zaznel známy žobrákov hlas.

Gondy vošiel. Podávač svätenej vody z predchrámia Saint-Eustache čakal, ležiac na akomsi biednom lôžku. Keď zbadal koadjútora, vstal. Odbíjalo desať.

„Tak čo, dodržal si slovo?“ spýtal sa Gondy.

„Nie celkom,“ odvetil žobrák.

„Ako to?“

„Žiadali ste odo mňa päťsto vojakov, však?“

„Áno.“

„Budem ich mať dvetisíc.“

„Nevyťahuješ sa?“

„Chcete dôkaz?“

„Áno.“

Pred oknami horeli tri sviečky. Jedno okno smerovalo do starého mesta, druhé ku Kráľovskému palácu, tretie do ulice Saint-Denis.

Muž išiel pokojne od sviečky k sviečke a každú zhasil. Koadjútor sa ocitol v tme. Miestnosť bola osvetlená len neistým svetlom mesiaca, schovaného za hustými oblakmi, ktorým postriebroval okraje.

„Čo si to urobil?“ spýtal sa koadjútor.

„Dal som signál.“

„Aký?“

„Signál na barikády.“

„Ach!“

„Keď odtiaľto vyjdete, uvidíte pri práci mojich ľudí. Len si dajte pozor, aby ste si nepolámali nohy, keď zakopnete o nejakú reťaz alebo spadnete do nejakej jamy.“

„Dobre, tu máš peniaze, presne toľko, koľko si dostal. Uvedom si však, že si vodca a nesmieš piť.“

„Už dvadsať rokov pijem len vodu.“

Žobrák vzal mešec a koadjútor začul zvuk zlatiek, lebo žobrákova ruka nevydržala, začala sa v nich prehrabávať a ohmatávať ich.

„Ej, ty prešibaný lakomec!“ povedal koadjútor.

Žobrák vzdychol a mešec odhodil.

„Vari budem navždy rovnaký,“ lamentoval, „a nikdy sa mi nepodarí zbaviť sa toho starého človeka vo mne? Ó, beda, ó, márnivosť!“

„Hádam si len tie peniaze vezmeš?“

„Vezmem, ale prisahám pred vami, že zvyšok venujem na zbožné ciele.“

Jeho tvár bola bledá a kŕčovito zvraštená ako tvár človeka, v ktorom sa odohráva vnútorný zápas.

„Zvláštny človek!“ zamrmlal si Gondy.

Vzal klobúk a chystal sa odísť, keď mu vtom žobrák zastal cestu pred dverami. Napadlo mu, že mu ten muž chce ublížiť. No žobrák zopäl ruky a padol pred ním na kolená.

„Monsignor,“ prosil, „skôr než odídete, dajte mi požehnanie.“

„Monsignor?“ zvolal Gondy. „Priateľ môj, mýliš si ma s niekým iným.“

„Nie, monsignor, považujem vás za toho, kým ste, teda za pána koadjútora. Spoznal som vás na prvý pohľad.“

Gondy sa usmial.

„A chceš odo mňa požehnanie?“ spýtal sa.

„Áno, potrebujem ho.“

Žobrák to povedal tak pokorne a tak kajúcne, že naňho Gondy položil ruku a dal mu vrúcne požehnanie.

„Teraz je medzi nami spojenectvo,“ povedal koadjútor. „Ja som ti požehnal, si mi zasvätený ako aj ja tebe. Povedz, spáchal si nejaký zločin, ktorý ľudská spravodlivosť tresce a ja by som ťa mohol uchrániť?“

Žobrák pokrútil hlavou.

„Zločin, ktorý som spáchal, monsignor, nepodlieha ľudskej spravodlivosti, a môžete ma ho zbaviť len častým požehnávaním, akého sa mi práve dostalo.“

„Buď úprimný,“ žiadal koadjútor, „však si po celý život nerobil remeslo, ktoré robíš teraz?“

„Veru nie, monsignor, robím ho len šesť rokov.“

„A čo si robil predtým?“

„Bol som v Bastile.“

„A než si sa dostal do Bastily?“

„Poviem vám to, monsignor, až ma budete chcieť vyspovedať.“

„Dobre. Kedykoľvek vo dne alebo v noci prídeš, pamätaj si, že som ochotný dať ti rozhrešenie.“

„Ďakujem, monsignor,“ povedal žobrák pochmúrne, „ale ešte na to nie som pripravený.“

„Dobre. Zbohom.“

„Zbohom, monsignor,“ povedal žobrák, otvoril dvere a uklonil sa pred prelátom.

Koadjútor vzal sviečku, zišiel dolu a zamyslený vykročil na ulicu.

L. Vzbura

Bolo takmer jedenásť hodín večer. Gondy neprešiel ešte ani sto krokov po parížskych uliciach, a už si všimol zvláštnu zmenu.

Celé mesto akoby obývali fantastické bytosti: mlčanlivé tiene rozoberali pouličnú dlažbu, ťahali alebo prevracali vozy, kopali zákopy, ktoré mohli pohltiť celé stotiny jazdcov. Všetci sa činili, chodili sem a tam, behali, podobali sa zlým duchom, ktorí dovršujú akési neznáme dielo. Boli to žobráci z Dvora zázrakov, pomocníci podávača vody z predchrámia Saint-Eustache, ktorí pripravovali barikády na druhý deň.

Gondy s určitou hrôzou pozoroval týchto ľudí tmy, týchto nočných robotníkov a v duchu sa pýtal, či bude vládať zahnať do brlohov všetky tie hnusné stvorenia, ktoré odtiaľ povyťahoval. Keď sa niekto z tých ľudí k nemu priblížil, bol ochotný sa prekrižovať.

Došiel do ulice Saint-Honoré a uberal sa k ulici Ferronnerie. Tam bol pohľad inakší: obchodníci pobehovali od krámu ku krámu, dvere a okenice boli pozatvárané alebo len privreté, chvíľami sa otvárali a zatvárali, aby sa cez ne prešmykli muži, ktorí sa podľa všetkého obávali, aby nikto nevidel, čo nesú. Boli to obchodníci, ktorí požičiavali zbrane tým, čo ich nemali.

Akýsi muž chodil z dverí do dverí zhrbený pod váhou mečov, arkebúz, muškiet a všelijakých zbraní, ktoré tu i tam odkladal. Vo svetle lampáša koadjútor spoznal Plancheta.

Ulicou de la Monnaie došiel koadjútor na nábrežie. Tam nehybne postávali skupinky mešťanov v čiernych a sivých plášťoch, podľa toho, či patrili k vyššej, alebo nižšej vrstve meštiactva, zatiaľ čo jednotlivci prechádzali od jednej skupinky k druhej. Všetky sivé alebo čierne plášte zozadu nadvihoval koniec meča a spredu hlaveň arkebúzy alebo muškety.

Keď koadjútor dorazil na Pont-Neuf, zistil, že most strážia. Podišiel k nemu akýsi muž.

„Kto ste?“ spýtal sa ho. „Nepoznávam vás, nepatríte k našim.“

„Lebo nepoznáte svojich priateľov, drahý pán Louvières,“ nadvihol koadjútor klobúk.

Louvières ho spoznal a uklonil sa.

Gondy pokračoval v ceste a zišiel až k nesleskej veži. Tam uvidel dlhý zástup mužov, ktorí sa zakrádali popri múre. Vyzerali ako procesia duchov, všetci boli zahalení do bielych plášťov. Keď došli na určité miesto, jeden za druhým sa strácali, akoby sa pod nimi prepadávala zem. Gondy sa oprel do kúta a sledoval, ako postupne po jednom miznú.

Posledný zdvihol oči, akiste preto, aby sa presvedčil, či na neho a jeho druhov nikto nečíha, a hoci bola tma, zbadal Gondyho. Išiel rovno k nemu a oprel mu pištoľ o hrdlo.

„Hej, pán de Rochefort,“ povedal Gondy s úsmevom, „so strelnými zbraňami sa nežartuje.“

Rochefort spoznal hlas.

„To ste vy, monsignor?“

„Ja. Čo za ľudí to vediete do útrob zeme?“

„Svojich päťdesiat regrútov od rytiera d’Humières, ktorí majú byť pridelení k ľahkej jazde a dostali biele plášte.“

„A idete…?“

„K jednému môjmu priateľovi sochárovi. Schádzame po schodíkoch, kadiaľ dopravuje mramor.“

„Výborne,“ povedal Gondy, stisol Rochefortovi ruku, ten zišiel dolu a zavrel za sebou dvere.

Koadjútor sa vrátil domov. Bola jedna hodina po polnoci. Otvoril okno a vyklonil sa. Načúval.

Celým mestom sa niesol zvláštny, neobyčajný, neznámy ruch, ktorý našepkával, že sa vo všetkých ako priepasť tmavých uličkách deje čosi nezvyčajné a hrozné. Chvíľami to bol hukot, akoby sa blížila búrka alebo sa vzdúvali morské vlny, lenže nič jasné, nič zreteľné, nič nevysvetliteľné pre ľudskú myseľ: akoby tento tajomný a podzemný huk bol len predzvesťou zemetrasenia.

Dielo vzbury takto trvalo celú noc. Keď sa na druhý deň Paríž zobúdzal, akoby sa chvel pri pohľade na seba. Pripomínal mesto za obliehania. Ozbrojení muži stáli na barikádach s výhražnými pohľadmi a mušketami na pleciach. Heslá, hliadky, zatýkanie, ba aj popravy, s tým sa človek stretával na každom kroku. Zastavovali klobúky s perom a pozlátené meče a nútili ich kričať: „Nech žije Broussel! Preč s Mazarinom!“, a ak sa niekto postavil proti, vypískali ho, verejne zhanobili, ba aj zbili. Ešte sa nezabíjalo, ale bolo zrejmé, že veľa k tomu nechýba.

Barikády vyrástli takmer až ku Kráľovskému palácu. Od ulice des Bons-Enfants až k ulici de la Ferronnerie, od ulice Saint-Thomas až k Pont-Neuf, od Richelieuovej ulice až k bráne Saint-Honoré stálo vyše desaťtisíc ozbrojených mužov a tí, čo boli najbližšie k ľahostajným hliadkam gardového pluku, rozostaveným okolo Kráľovského paláca, na ne opovržlivo pokrikovali. Mreže za strážami boli zatvorené, a tým pre ne vznikala napätá situácia. V tomto zmätku sa ponevierali stovky vychudnutých, bledých, otrhaných mužov s akýmisi zástavami, na ktorých bolo napísané: „Pozrite na biedu ľudu!“ Všade, kadiaľ títo muži prechádzali, bolo počuť rozhorčené výkriky.

Anna Rakúska a Mazarin sa ohromne čudovali, keď sa ráno zobudili a oznámili im, že staré mesto, včera večer ešte pokojné, sa prebudilo v horúčke a vo vzrušení. Nechceli veriť správam, ktoré im predkladali, a vraveli, že všetkému uveria, až keď sa presvedčia na vlastné oči a na vlastné uši. Otvorili im okná: videli, počuli a presvedčili sa.

Mazarin pokrčil plecami a tváril sa, akoby silno pohŕdal touto zberbou, ale viditeľne zbledol a celý rozochvený bežal do svojej pracovne, pozamykal zlato a šperky do skriniek a najkrajšie diamanty si ponavliekal na prsty. Kráľovná, zúrivá a ponechaná sama na rozhodovanie, dala zavolať maršala de La Meilleraie, nariadila mu, aby si vzal toľko mužov, koľko sa mu bude páčiť a šiel sa pozrieť, čo znamená toto žartovanie.

Maršal bol neobyčajne odvážny človek, nebál sa ničoho, tobôž nie ľudu, a ako každý vojak, veľmi pohŕdal tou zberbou. Vzal asi stopäťdesiat vojakov a chcel vyjsť cez louvreský most, tam sa však stretol s Rochefortom a jeho päťdesiatčlennou ľahkou jazdou, ktorú sprevádzalo vyše päťsto ľudí. Takúto hrádzu nijako nemohol preraziť, ani sa o to nepokúšal a vrátil sa na nábrežie.

Ale na Pont-Neuf sa stretol s Louvièresom a jeho mešťanmi. Tentoraz sa maršal pokúšal aj zaútočiť, ale privítali ho údery muškiet a zo všetkých okien padali kamene ako krúpy. Stratil troch mužov.

Ustupoval teda smerom do štvrte les Halles, ale tam sa stretol s Planchetom a jeho halapartníkmi. Halapartne sa hrozivo zdvihli proti nemu, a maršal musel ustúpiť do ulice Saint-Honoré, strácajúc štyroch gardistov, ktorých potichu prebodli kopijami.

V ulici Saint-Honoré narazil na barikády žobráka z chrámu Saint-Eustache. Strážili ich ozbrojení muži, ale aj ženy a deti. Prešibanec Friquet, majiteľ pištole a meča, ktoré dostal do daru od Louvièresa, zorganizoval skupinu seberovných darebákov a robil taký veľký rachot, akoby sa rúcal svet.

Maršal sa nazdával, že toto miesto strážia slabšie než inde a chcel ho dobyť. Rozkázal dvadsiatim mužom zoskočiť z koní, zaútočiť a preraziť barikádu, zatiaľ čo on a ostatní jazdci ich mali chrániť pred útočníkmi. Dvadsať mužov vykročilo priamo k prekážke, ale tam spoza sudov, od kolies vozov a z barikád zaznela hrozná streľba a v jej rachote sa na rohu Cintorína neviniatok vynorili Planchetovi halapartníci a na rohu ulice de la Monnaie Louvièresovi mešťania.

Maršal de la Meilleraie sa dostal medzi dva ohne. Bol to statočný muž a rozhodol sa radšej zomrieť, ako ustúpiť. Odplácal rany za rany a z davu sa ozývali výkriky. Gardisti boli lepšie cvičení, a preto strieľali presnejšie, ale mešťanov bolo viac a ničili ich skutočnou ohnivou búrkou. Jeho bojovníci padali naokolo ako pri Rocroy alebo pri Léride. Pobočníkovi Fontraillesovi zlomili ruku, jeho kôň dostal guľku do krku a len veľmi ťažko ho dokázal ovládať, lebo zviera od bolesti takmer šalelo. Napokon nadišiel rozhodný okamih boja, keď aj najstatočnejšiemu bojovníkovi chodí mráz po chrbte a na čelo mu stúpa pot. Vtom sa dav rozostúpil od ulice l’Arbre-Sec a kričal: „Nech žije koadjútor!“ Objavil sa Gondy v biskupskom plášti. Pokojne kráčal i za streľby a rozdával svoje požehnania napravo i naľavo s takým istým pokojom, akoby viedol procesiu Božieho Tela. Všetci ľudia si kľakli.

Maršal ho spoznal a pribehol k nemu.

„V mene nebies, dostaňte ma odtiaľto,“ volal, „inakšie tu nechám kožu i kožu všetkých svojich mužov.“

Nastal taký hluk, že by nebolo počuť, ani keby udrel hrom. Gondy zdvihol ruku a žiadal, aby bolo ticho. Všetci stíchli.

„Dietky moje,“ povedal, „tu je maršal de La Meilleraie, boli ste na pochybách o jeho úmysloch, ale on sa zaväzuje, že po návrate do Louvru bude žiadať vo vašom mene od kráľovnej slobodu pre nášho Broussela. Zaväzujete sa, maršal?“ dodal Gondy a obrátil sa k La Meilleraieovi.

„Doparoma, to si myslím!“ zvolal maršal. „Netušil som, že sa z toho dostanem tak ľahko.“

„Dá vám svoje šľachtické slovo,“ oznamoval Gondy.

Maršal zdvihol ruku na znak súhlasu.

„Nech žije koadjútor!“ kričal dav. Niekoľko hlasov dokonca zvolalo: „Nech žije maršal!“, vzápätí sa však zborovo ozvalo: „Preč s Mazarinom!“

Dav sa rozostúpil, cesta ulicou Saint-Honoré bola najkratšia. Otvorili barikády a maršal so zvyškom svojho oddielu sa mohol dať na ústup. Pred nimi išiel Firquet so svojou bandou, jedni napodobňovali bubnovanie, iní trúbenie.

Bol to takmer víťazný pochod, až na to, že za gardistami sa barikády zavreli. Maršal si hrýzol od zlosti päste.

Za ten čas bol Mazarin vo svojej pracovni a vybavoval drobné záležitosti. Pýtal sa na d’Artagnana, ale nedúfal, že ho v tom zmätku uvidí, lebo nemal službu. O desať minút sa však poručík objavil vo dverách aj so svojím nerozlučným priateľom Porthosom.

„Ach, poďte, poďte, pán d’Artagnan,“ zvolal kardinál, „vitajte a vítam aj vášho priateľa. Čo sa to deje v tom prekliatom Paríži?“

„Čo sa deje, monsignor? Nič dobré,“ zavrtel d’Artagnan hlavou, „mesto sa vzbúrilo, a keď som pred chvíľou prechádzal po ulici Montorgueil s pánom du Vallon, napriek mojej uniforme, ba hádam preto, chceli, a by sme kričali: ,Nech žije Broussel!‘ a mám povedať, monsignor, čo nás ešte nútili kričať?“

„Povedzte, povedzte.“

„,Preč s Mazarinom!‘, namojdušu, to sú veľmi podlé slová.“

Mazarin sa usmial, ale veľmi zbledol.

„A kričali ste?“ spýtal sa.

„Namojdušu, že som nekričal,“ odvetil d’Artagnan, „nemal som hlas. Ani pán du Vallon nekričal, lebo má chrípku. A vtom, monsignor…“

„Čo?“ spýtal sa Mazarin.

„Pozrite na môj klobúk a plášť.“

A d’Artagnan ukázal štyri diery, ktoré mu prevŕtali guľky na plášti a dve na klobúku. Porthosove šaty boli zase na boku roztrhané od halapartne a výstrel z pištole mu odťal pero.

„Diavolo!“ kardinál hľadel s obdivom na oboch priateľov.

V tom okamihu zaznel rachot oveľa bližšie.

Mazarin si utrel čelo a rozhliadol sa. Mal veľkú chuť ísť k oknu, ale neopovážil sa.

„Pozrite sa, čo sa tam robí, pán d’Artagnan,“ povedal.

D’Artagnan podišiel k oknu s obvyklou bezstarostnosťou.

„Oho, čo to znamená?“ spýtal sa. „Maršal de La Meilleraie sa vracia bez klobúka, Fontrailles s obviazanou rukou, zranení gardisti, zakrvavené kone. Ech, čo robia stráže? Mieria, budú strieľať!“

„Dostali rozkaz strieľať do davu,“ zvolal Mazarin, „len čo by sa priblížil ku Kráľovskému palácu.“

„Ak vystrelia, všetko je stratené!“ zvolal d’Artagnan.

„Máme mreže.“

„Mreže? Tie vydržia päť minút! Povytŕhajú, poohýbajú a vylámu ich!… Nestrieľajte, preboha!“ zakričal d’Artagnan a otvoril okno.

Napriek rozkazu zazneli štyri výstrely z muškiet a po nich nasledovala hrôzostrašná streľba z pušiek. Bolo počuť, ako sa guľky odrážajú od priečelia Kráľovského paláca, jedna z nich preletela d’Artagnanovi pod rukou a rozbila zrkadlo, v ktorom sa Porthos s potešením obzeral.

„Preboha,“ zvolal kardinál, „benátske zrkadlo!“

„Och, monsignor,“ povedal d’Artagnan, zatvárajúc pokojne okno, „nenariekajte, nestojí to za to, lebo je pravdepodobné, že o hodinu nezostane v paláci celé ani jedno zrkadlo, či už bude benátske, alebo parížske.“

„Čo by sa podľa vás malo robiť?“ spýtal sa kardinál a celý sa chvel.

„Ech, doparoma, vydať im Broussela, keď ho už od vás žiadajú! Čo chcete, dočerta, robiť s parlamentným radcom? Nie je to na nič dobré!“

„A čo si o tom myslíte vy, pán du Vallon? Čo by ste urobili?“

„Vydal by som im Broussela,“ odvetil Porthos.

„Poďte, poďte, páni,“ zvolal Mazarin, „porozprávame sa o tom s kráľovnou.“

Na konci chodby sa zastavil a povedal:

„Môžem s vami rátať, však, páni?“

„Nesľubujeme sa na dve strany,“ odvetil d’Artagnan, „dali sme sa do vašich služieb, rozkazujte, budeme vás na slovo poslúchať.“

„Nuž dobre,“ povedal Mazarin, „vstúpte do tejto pracovne a čakajte“.

Sám vošiel do salóna inými dverami.

LI. Zo vzbury sa rodí revolúcia

Pracovňa, do ktorej Mazarin poslal d’Artagnana a Porthosa, bola oddelená od kráľovninho salóna len vyšívanými závesmi. To im dovoľovalo počuť a cez škáru medzi dvoma závesmi aj vidieť všetko, čo sa dialo v salóne.

Kráľovná bola bledá od zlosti, ale nesmierne sa ovládala. Pri nej boli Comminges, Vilequier, Guitaut a za nimi dvorné dámy. Pred ňou stál kancelár Séguier, ten istý, čo ju pred dvadsiatimi rokmi tak zúrivo prenasledoval, a vykladal jej, že má voz rozbitý na kusy, že ho prenasledovali a on sa sotva stihol ukryť v blízkom paláci. Ten palác vzbúrenci prepadli a vydrancovali. Našťastie sa mu však podarilo dostať do kabinetu ukrytého za tapetami, kam ho schovala jedna stará žena spolu s jeho bratom, biskupom z Meaux. No nebezpečenstvo ešte nebolo zažehnané, vzbúrenci sa blížili ku kabinetu s takými hrozbami, až si kancelár myslel, že nastala jeho posledná hodina, a tak poprosil svojho brata, aby ho vyspovedal, pretože chcel byť pripravený na smrť, keby ho našli. Našťastie sa tak nestalo. Tí ľudia si mysleli, že vykĺzol zadnými dverami, a odišli. On sa potom prezliekol do markízových šiat a opustil palác, prekračujúc telá poddôstojníka a dvoch vojakov, ktorí zahynuli pri bránení domu. Počas tohto rozprávania vošiel Mazarin, prešmykol sa ku kráľovnej a počúval.

„No? Čo si o tom všetkom myslíte?“ spýtala sa kráľovná kancelára, keď skončil.

„Myslím, že je to veľmi vážne, madam.“

„A čo mi navrhujete?“

„Navrhol by som vášmu veličenstvu jednu vec, ale nemám odvahu.“

„Nebojte sa, pane,“ trpko sa usmiala kráľovná, „odvážili ste sa už na iné veci!“

Kancelár očervenel a vyjachtal pár slov.

„Necháme minulosť minulosťou, teraz ide o prítomnosť,“ odvetila kráľovná. „Povedali ste, že máte pre mňa radu, tak aká je?“

„Madam,“ povedal kancelár váhavo, „mali by ste prepustiť Broussela.“

Hoci kráľovná bola veľmi bledá, zbledla ešte väčšmi a tvár sa jej zvraštila.

„Prepustiť Broussela? Nikdy!“

V tej chvíli sa ozvali v susednej miestnosti kroky a vo dverách sa bez ohlásenia objavil maršal de La Meilleraie.

„Ach, tu ste, maršal!“ zvolala Anna Rakúska natešene. „Dúfam, že ste tej zberbe dali poriadne ponaučenie?“

„Madam,“ oznamoval maršal, „pri Pont-Neuf som nechal troch mužov, štyroch pri les Halles, šiestich na rohu ulice l’Arbre-Sec a dvoch pred bránami vášho paláca, spolu ich je pätnásť. Privádzam hádam dvanásť ranených. Klobúk mi kdesi odniesla guľka a podľa všetkého by som bol aj ja zostal s klobúkom, keby sa tam nebol náhodou objavil pán koadjútor.“

„Ach, naozaj, čudovala by som sa, keby ten šmatľavý jazvečík nebol vo všetkom zapletený.“

„Madam,“ pousmial sa La Meilleraie, „nehovorte o ňom predo mnou tak zle, lebo službu, ktorú mi poskytol, mám ešte čerstvo v pamäti.“

„Dobre,“ povedala kráľovná, „buďte mu povďačný, ako chcete, ale mňa to nijako nezaväzuje. Ste zdravý a v poriadku, to je všetko, čo som si želala. Vítam vás teda.“

„Áno, madam, ale vrátil som sa šťastne pod podmienkou, že vám oznámim vôľu ľudu.“

„Vôľu ľudu?“ volala Anna Rakúska a zvraštila obočie. „Och, pán maršal, museli ste sa asi dostať do veľmi veľkého nebezpečenstva, keď ste vzali na seba také čudné poslanie!“ povedala s určitou dávkou irónie, čo maršalovi neuniklo.

„Prepáčte, madam,“ pokračoval, „nie som advokát, som bojovník, a preto hádam nesprávne chápem hodnotu slov a možno som mal skôr povedať, že je to túžba, a nie vôľa ľudu. Myslím, že ste mi svojou odpoveďou chceli jasne naznačiť, že som sa bál.“

Kráľovná sa usmiala.

„Áno, madam, bál som sa. Stalo sa mi to po tretí raz v živote, a to som sa zúčastnil dvanástich bitiek a neviem koľkých zrážok a potýčok. Áno, bál som sa a radšej stojím pred vaším veličenstvom, akokoľvek hrozivý je jeho úsmev, než pred tými pekelnými diablami, ktorí ma odprevadili až sem a ktorí vychádzajú nevedno odkiaľ.“

„Výborne,“ pošepol d’Artagnan Porthosovi, „dobrá odpoveď!“

„Nuž, a čože si želá môj ľud?“ spýtala sa kráľovná a hrýzla si pery.

„Aby ste prepustili Broussela, madam,“ povedal maršal.

„Nikdy!“ zvolala kráľovná. „Nikdy!“

„Vaše veličenstvo je vládcom,“ povedal La Meilleraie, uklonil sa a ustúpil o krok.

„Kam idete, maršal?“ spýtala sa kráľovná.

„Idem odovzdať odpoveď vášho veličenstva tým, ktorí na ňu čakajú.“

„Zostaňte, maršal, nechcem, aby sa zdalo, že vyjdenávam so vzbúrencami.“

„Madam, dal som čestné slovo,“ odvetil maršal.

„Čo znamená?…“

„Že ak ma nedáte zatknúť, musím zísť dolu.“

Z očí Anny Rakúskej vyšľahli dva blesky.

„Och, pane, dala som zatknúť väčších pánov, ako ste vy,“ povedala. „Guitaut!“

Mazarin priskočil.

„Madam,“ povedal, „keby som mohol, rád by som vyjadril svoju mienku…“

„Radili by ste mi, aby som prepustila Broussela, pane? V tom prípade to nemusíte hovoriť.“

„Nie, hoci by to azda bolo to isté,“ odvetil Mazarin.

„Čo teda radíte?“

„Bolo by dobré dať zavolať koadjútora.“

„Koadjútora?“ zvolala kráľovná. „Toho príšerného klebetníka? Veď to on vyvolal celú tú vzburu.“

„Tým skôr,“ poznamenal Mazarin, „ak vzburu vyvolal, môže ju zase zastaviť.“

„Pozrite, madam,“ povedal Comminges, ktorý stál pri okne a pozeral von, „pozrite, teraz je vhodná príležitosť, práve rozdáva požehnanie na námestí Place-Royal.“

Kráľovná sa rozbehla k oknu.

„Máte pravdu,“ povedala, „je to neuveriteľný pokrytec! Pozrite!“

„Vidím,“ povedal Mazarin, „každý si pred ním kľaká, hoci je len koadjútor, keby som však ja bol na jeho mieste, roztrhali by ma na márne kúsky, hoci som kardinál. Trvám teda, madam, na svojom želaní,“ Mazarin zdôraznil toto slovo, „aby vaše veličenstvo prijalo koadjútora.“

„A prečo nepoviete aj vy, že trváte na svojej vôli?“ spýtala sa kráľovná potichu.

Mazarin sa uklonil.

Kráľovná sa na chvíľu zamyslela, potom zdvihla hlavu a povedala:

„Pán maršal, choďte po pána koadjútora a priveďte mi ho sem.“

„A čo mám povedať ľudu?“ spýtal sa maršal.

„Nech nestráca trpezlivosť,“ znela odpoveď Anny Rakúskej, „ja ju mám.“

V hlase hrdej Španielky bol taký rozkazovačný tón, že maršal už nič nenamietal, uklonil sa a odišiel.

D’Artagnan sa obrátil k Porthosovi:

„Ako sa to skončí?“

„Uvidíme,“ odvetil Porthos so spokojným výrazom.

Medzitým Anna Rakúska podišla ku Commingesovi a ticho sa s ním zhovárala. Znepokojený Mazarin hľadel v tým smerom, kde stáli d’Artagnan a Porthos.

Ostatní sa ticho rozprávali medzi sebou.

Dvere sa znovu otvorili, vošiel maršal a za ním sa objavil koadjútor.

„Madam, pán de Gondy sa ponáhľa splniť rozkazy vášho veličenstva.“

Kráľovná im vyšla pár krokov v ústrety a zastala chladná, prísna a nehybná, s pohŕdavo vyhrnutou spodnou perou.

Gondy sa úctivo poklonil.

„Tak čo, pane, čo poviete na túto vzburu?“ spýtala sa kráľovná.

„Že to už nie je vzbura, madam, ale revolúcia,“ odvetil koadjútor.

„Revolúcia pre tých, ktorí si myslia, že môj ľud sa môže vzbúriť!“ zvolala Anna neschopná hrať pretvárku pred koadjútorom, ktorého právom považovala za pôvodcu celej tejto vzbury. „Revolúciou to volajú tí, čo si ju sami želajú, ktorí ju vyvolali. Ale počkajte, počkajte, kráľovská moc urobí potrebný poriadok.“

„Madam, vaše veličenstvo mi urobilo tú česť a dovolilo mi predstúpiť pred neho, aby mi povedalo toto?“ poznamenal chladne Gondy.

„Nie, milý koadjútor,“ zamiešal sa Mazarin, „ale preto, aby sme sa vás v tejto nepríjemnej situácii spýtali, čo by sa malo robiť?“

„Je pravda, že ma vaše veličenstvo dalo zavolať len preto, aby ma požiadalo o radu?“ zatváril sa prekvapene Gondy.

„Áno,“ odpovedala kráľovná, „chceli to.“

Koadjútor sa uklonil…

„Jej veličenstvo si teda želá…“

„Aby ste mu povedali, čo by ste urobili na jeho mieste,“ ponáhľal sa s odpoveďou Mazarin.

Koadjútor pozrel na kráľovnú, ktorá prisvedčila, že Mazarin vraví pravdu.

„Keby som bol na mieste jej veličenstva,“ povedal chladno Gondy, „bez váhania by som prepustil Broussela.“

„A ak ho nevydám,“ zvolala kráľovná, „čo myslíte, že sa stane?“

„Nazdávam sa, že zajtra neostane v Paríži kameň na kameni,“ odvetil maršal.

„Vás sa nepýtam,“ odsekla kráľovná prísne a ani sa neobrátila, „pýtam sa pána de Gondy.“

„Ak sa vaše veličenstvo pýta mňa,“ odvetil koadjútor takisto pokojne, „musím povedať, že úplne súhlasím s názorom pána maršala.“

Kráľovná očervenela, krásne oči akoby jej chceli vyskočiť z jamôk, karmínové pery, prirovnávané všetkými súčasnými básnikmi k rozkvitnutým granátom, zbledli a zachveli sa od zúrivosti, že takmer vydesila aj samotného Mazarina, ktorý bol zvyknutý na návaly neskrotného hnevu v ich búrlivej domácnosti.

„Vydať Broussela?“ zvolala napokon s desivým úsmevom. „Dobrá rada, namojdušu! Vidieť, že pochádza od kňaza!“

Gondy sa držal dobre. Dnešné nadávky striasol zo seba ako posmech včerajšieho večera, ale nenávisť a pomsta sa ticho, kvapka po kvapke, zhromažďovali v jeho srdci. Pozrel chladne na kráľovnú, ktorá nútila Mazarina, aby mu niečo povedal.

Mazarin podľa svojho zvyku veľa rozmýšľal a málo hovoril.

„Hm, nuž,“ ozval sa, „dobrá rada, priateľská rada. Ja by som takisto vydal toho dobrého Broussela, mŕtveho alebo živého, a bol by všetkému koniec.“

„Ak by ste ho vydali mŕtveho, bol by všetkému koniec, ako vravíte, monsignor, ale inakší, než si myslíte.“

„Povedal som mŕtveho alebo živého?“ pokračoval Mazarin. „To je už taký spôsob reči, viete, že zle rozumiem po francúzsky a že vy, pán koadjútor, hovoríte a píšete veľmi dobre.“

„Hotové štátnické zasadnutie,“ povedal d’Artagnan Porthosovi, „my sme však s Athosom a Aramisom pri La Rochelle mali lepšie.“

„Na bašte Saint-Gervais,“ spresnil Porthos.

„Tam i inde.“

Koadjútor počkal, až búrka prehrmí, a pokračoval stále tým istým pokojným tónom:

„Madam, ak sa vášmu veličenstvu nepáči návrh, ktorý mu predkladám, je to akiste preto, že má lepšie východisko. Poznám veľmi dobre múdrosť kráľovnej a jej poradcov, aby som predpokladal, že hlavné mesto ostane dlho v zmätku, ktorý môže viesť ku skutočnej revolúcii.“

„Takže, podľa vašej mienky,“ pokračovala výsmešne Španielka, hryzúc si ešte viac pery, „včerajšie pobúrenie, ktoré sa dnes zmenilo na vzburu, môže zajtra vyvolať revolúciu?“

„Áno, madam,“ odvetil vážne koadjútor.

„Podľa vás, pane, ľud zabudol úplne na uzdu?“

„Je zlý rok pre kráľov, madam,“ pokyvoval Gondy hlavou, „len sa pozrite na Anglicko.“

„Áno, ale našťastie, my vo Francúzsku nemáme Olivera Cromwella,“ odvetila kráľovná.

„Ktovie?“ poznamenal Gondy. „Takí ľudia sú ako blesky, človek ich spozná, až keď udrú.“

Všetci sa zachveli, chvíľu bolo ticho. Kráľovná zovrela obe ruky na prsiach, bolo vidieť, ako sa snažila potlačiť zrýchlený tlkot srdca.

„Porthos,“ zašepkal d’Artagnan, „pozrite sa dobre na toho kňaza.“

„Dobre, vidím ho,“ odvetil Porthos. „A čo má byť?“

„Čože by malo, je to chlap na mieste!“

Porthos pozrel s údivom na d’Artagnana. Bolo zrejmé, že celkom nechápe, čo tým jeho priateľ myslí.

„Vaše veličenstvo urobí teda potrebné opatrenia,“ pokračoval koadjútor nemilosrdne. „Predpokladám, že budú hrozné a celkom prirodzene ešte viac podráždia vzbúrencov.“

„Potom vy, pán koadjútor, čo máte nad nimi takú moc, a pretože ste naším priateľom, utíšite ich svojím požehnaním,“ precedila kráľovná uštipačne.

„Možno už bude neskoro,“ Gondy bol stále chladný ako ľad, „a možno už aj ja stratím svoj vplyv, zatiaľ čo by vaše veličenstvo odťalo vzbure všetky korene a získalo by právo kruto potrestať akýkoľvek náznak ďalšej vzbury, keby im vydalo Broussela.“

„Nemám azda to právo?“ zvolal kráľovná.

„Ak ho máte, tak ho použite,“ odvetil Gondy.

„Hrom do toho!“ šepol d’Artagnan Porthosovi. „Takú povahu mám rád. Škoda, že namiesto toho darebáka Mazarina nie je ministrom on. Ach, doparoma, to by sme spolu povyvádzali krásne veci!“

„Veru,“ prisvedčil Porthos.

Kráľovná dala znamenie a kráľovský dvor, okrem Mazarina, sa rozišiel. Gondy sa uklonil a chcel odísť ako ostatní.

„Zostaňte, pane,“ pokynula mu kráľovná.

,Dobre,‘ povedal si v duchu Gondy, ,azda ustúpi.‘

„Dá ho zabiť,“ naklonil sa d’Artagnan k Porthosovi, „ale ja v nijakom prípade nebudem vykonávať jej rozkaz. Ba skôr naopak, prisahám, že sa vrhnem na tých, čo naňho zaútočia.“

„Aj ja,“ pripojil sa Porthos.

„Dobre,“ zašepkal aj Mazarin a posadil sa do kresla, „teraz niečo uvidíme.“

Kráľovná sledovala pohľadom ľudí, ktorí odchádzali. Keď posledný z nich zatvoril dvere, obrátila sa. Bolo vidieť, že sa nesmierne premáha, aby sa ovládala. Ovievala sa vejárom, privoniavala k voňavkám, chodila sem a tam. Mazarin zostal v kresle a tváril sa, akoby rozmýšľal. Gondy sa už začínal znepokojovať, skúmal očami všetky čalúny, ohmatával brnenie, ktoré mal pod dlhými šatami a chvíľami sa ubezpečoval, či rukoväť dobrej španielskej dýky, ukrytej pod biskupským plášťom, je na dosah ruky.

„Tak, a teraz, keď sme sami,“ konečne sa zastavila kráľovná, „zopakujte mi svoju radu, pán koadjútor.“

„Tu je, madam: Tváriť sa, že ste si všetko rozmysleli, verejne uznať chybu, čo je dôkazom sily mocných vládcov, prepustiť Broussela z väzenia a vrátiť ho ľudu.“

„Och,“ vykríkla Anna Rakúska, „takto sa ponížiť! Som, alebo nie som kráľovná? Je celá tá ryčiaca zberba davom mojich poddaných, alebo nie? Mám ochranu gardistov? Ach,“ pokračovala, dráždiac sa čím ďalej tým viac vlastnými slovami, „toho nehanebníka Broussela radšej zahrdúsim vlastnými rukami, než by som im ho mala vydať!“

A so zaťatými päsťami sa vrhla na Gondyho, ktorého v tej chvíli určite nenávidela aspoň tak ako Broussela.

Gondy stál ako stĺp, ani sval na tvári sa mu nepohol, len jeho ľadový pohľad sa ako meč skrížil so zúrivým pohľadom kráľovnej.

„Madam,“ zvolal kardinál, chytil Annu Rakúsku a ťahal ju dozadu, „madam, čo to robíte?“

Potom dodal po španielsky:

„Anna, zbláznili ste sa? Vy, kráľovná, a hádate sa tu ako nejaká meštianka! Nevidíte, že v osobe tohto kňaza máte pred sebou celý parížsky ľud, ktorý je v tejto chvíli nebezpečné urážať a že o hodinu prídete o kráľovskú korunu, ak to bude tento kňaz chcieť? Nechajte to tak, neskôr, pri inej príležitosti, môžete byť pevná a neoblomná, ale dnes nie je na to vhodný čas. Dnes lichoťte a hladkajte, inak z vás bude celkom obyčajná žena.“

Pri prvých Mazarinových slovách d’Artagnan chytil Porthosa za rameno a čoraz silnejšie mu ho zvieral. Keď Mazarin stíchol, zašepkal:

„Porthos, nepovedzte nikdy pred Mazarinom, že rozumiem po španielsky, lebo som stratený, a vy so mnou.“

„Dobre,“ odvetil Porthos.

Drsné pokarhanie, presiaknuté výrečnosťou, takou charakteristickou pre Mazarina, kedykoľvek rozprával po taliansky alebo po španielsky, a ktorú celkom strácal, keď hovoril po francúzsky, bolo vyslovené s takou nepreniknuteľnou tvárou, že Gondy ani na chvíľu nepomyslel, že by išlo o niečo iné, než o veľmi miernu radu, hoci sa dobre vyznal v ľuďoch.

Aj rozzúrená kráľovná sa odrazu utíšila, akoby utlmila oheň v očiach, zahnala krv z líc a z pier mnohovravnú zlosť. Sadla si, spustila ruky popri tele a hlasom zvlhnutým od plaču povedala:

„Prepáčte, pán koadjútor, a prisúďte túto prchkosť môjmu utrpeniu. Som žena a ako taká, podrobená slabostiam svojho pohlavia, desím sa občianskej vojny, ale ako kráľovná som zvyknutá, že ma každý poslúcha, a preto sa dám strhnúť pri najmenšom odpore.“

„Madam,“ uklonil sa Gondy, „vaše veličenstvo sa mýli, ak považuje moju úprimnú radu za odpor. Vaše veličenstvo má len pokorných a úctivých poddaných. Ľud sa nehnevá na kráľovnú, domáha sa len Broussela, je veľmi šťastný, že žije pod zákonmi vášho veličenstva, ak mu však vaše veličenstvo vydá Broussela,“ dodal Gondy s úsmevom.

Mazarin, ktorý pri slovách „ľud sa nehnevá na kráľovnú“, zbystril sluch v domnení, že koadjútor bude hovoriť o výkrikoch „Preč s Mazarinom!“, bol Gondymu vďačný, že sa o tom nezmienil, a povedal tým najsladším hlasom, s tou najmilšou tvárou:

„Madam, verte koadjútorovi, ktorý je jedným z najšikovnejších politikov, akých máme. Zdá sa, že prvý kardinálsky klobúk, ktorý sa uvoľní, je určený na jeho ušľachtilú hlavu.“

,Ach, vidieť, že ma potrebuješ, úlisný darebák!‘ povedal si v duchu Gondy.

„A čo sľúbi nám v ten deň, keď ho bude chcieť zabiť?“ zahundral d’Artagnan. „Doparoma, keď takto rozdáva klobúky, pripravme sa, Porthos, a žiadajme si hneď zajtra každý jeden pluk. Došľaka, ak občianska vojna potrvá len rok, dám si pozlátiť meč hlavného veliteľa vojsk.“

„A čo ja?“ spýtal sa Porthos.

„Ty? Tebe dám maršalskú palicu pána de la Meilleraie, lebo sa mi nezdá, že by bol momentálne vo veľkej priazni.“

„Pane, vy sa vážne obávate ľudového hnutia?“ spýtala sa kráľovná.

„Vážne, madam,“ Gondy bol udivený, že kráľovná ešte stále nechce pochopiť vážnosť situácie. „Akonáhle príval pretrhne hrádze, spôsobí veľkú spúšť.“

„A ja si myslím, že v tom prípade treba postaviť proti nemu nové hrádze,“ povedala kráľovná. „Choďte, budem o tom rozmýšľať.“

Gondy pozrel udivene na Mazarina. Mazarin podišiel ku kráľovnej, chcel jej niečo povedať. V tej chvíli sa na námestí Place-Royal ozval hrozný rev.

Gondy sa usmial, pohľad kráľovnej sa rozpálil, Mazarin veľmi zbledol.

„Čo je to zase?“ spýtal sa.

Vtom vtrhol do salóna Comminges.

„Prepáčte, madam,“ obrátil sa ku kráľovnej, „ale ľud pritlačil stráže o mreže a začína s náporom na brány. Čo rozkážete?“

„Počúvajte, madam,“ povedal Gondy.

Hučanie vĺn, rachot hromu a dunenie sopky nemožno vôbec prirovnať k búrke výkrikov, ktoré sa v tej chvíli vzniesli k oblohe.

„Čo rozkážem?“ zvolala kráľovná.

„Áno, čas nás tlačí.“

„Koľko mužov máte asi v paláci?“

„Šesťsto.“

„Postavte sto mužov okolo kráľa a so zvyškom zmeťte celú tú bedač.“

„Madam, čo to robíte?“ zvolal Mazarin.

„Odchod!“ rozkázala kráľovná.

Comminges vyšiel s útrpnou poslušnosťou ozajstného vojaka. V tej chvíli sa ozval hrozný praskot, jedna brána začala povoľovať.

„Ech, madam, vháňate nás všetkých, kráľa, seba i mňa do záhuby,“ úpel Mazarin.

Na ten výkrik, ktorý vyletel vydesenému kardinálovi z duše, sa Anna Rakúska zľakla a zavolala Commingesa.

„Už je neskoro!“ trhal si vlasy Mazarin. „Už je neskoro!“

Brána povolila a bolo počuť radostné výkriky bedače. D’Artagnan tasil meč a kývol na Porthosa, aby ho nasledoval.

„Zachráňme kráľovnú!“ zvolal Mazarin a obrátil sa na koadjútora.

Gondy sa vrhol k oknu a otvoril ho. Na čele asi štyristočlenného davu spoznal Louvièresa.

„Ani krok ďalej!“ zvolal. „Kráľovná podpíše.“

„Čo to vravíte?“ vykríkla kráľovná.

„Pravdu, madam,“ Mazarin jej už podával pero a papier, „musíte.“ Potom dodal: „Podpíšte, Anna, prosím vás o to, chcem to!“

Kráľovná klesla do kresla, vzala pero a podpísala prepustenie Broussela.

Ľud, nad ktorým vládol Louvières, neurobil ani krok dopredu, ale hrozný šum, svedčiaci o hneve davu, neutíchal.

Kráľovná napísala:

Správca väzenia v Saint-Germain prepustí radcu Broussela na slobodu.

A podpísala sa.

Koadjútor, ktorý hltal očami každý kráľovnin pohyb, chytil papier, len čo ho podpísala, vrátil sa s ním k oknu, zakýval ním a povedal:

„Tu je rozkaz.“

Akoby celý Paríž vykríkol od radosti, potom sa ozvali výkriky: „Nech žije Broussel! Nech žije koadjútor!“

„Nech žije kráľovná!“ zvolal koadjútor.

Pripojilo sa len zopár výkrikov, boli slabé a poriedke. Možno to koadjútor zakričal len preto, aby kráľovná pocítila svoju slabosť.

„Pán de Gondy, keď máte, čo ste chceli, choďte,“ povedala kráľovná.

„Keď ma kráľovná bude potrebovať,“ ukláňal sa koadjútor, „jej veličenstvo vie, že som mu k službám.“

Kráľovná prikývla, Gondy odišiel.

„Ach, prekliaty páter!“ zvolala Anna Rakúska, vystierajúc ruku k dverám, ktoré sa sotva stačili zavrieť. „Jedného dňa si vypiješ zvyšok žlče, ktorú si mi dnes nalial!“

Mazarin sa k nej chcel priblížiť.

„Nechajte ma,“ povedala, „vy nie ste chlap!“

A odišla.

„To vy nie ste žena,“ zamrmlal Mazarin.

Potom chvíľu premýšľal, spomenul si, že d’Artagnan a Porthos sú ešte asi vedľa a že teda museli všetko počuť. Zvraštil obočie, išiel priamo k závesom a nadvihol ich. Pracovňa bola prázdna.

Pri kráľovniných posledných slovách odtiahol d’Artagnan Porthosa do chodby. Mazarin ich tam už našiel, ako sa prechádzajú.

„Prečo ste odišli z pracovne, pán d’Artagnan?“ spýtal sa Mazarin.

„Lebo kráľovná rozkázala, aby všetci odišli,“ odvetil d’Artagnan, „myslel som si, že ten rozkaz platí pre nás ako pre ostatných.“

„Vy ste tu teda…“

„Už asi štvrť hodiny,“ odvetil d’Artagnan, pohľadom naznačiac Porthosovi, aby ho neprezradil.

Mazarin zachytil toto znamenie a bol presvedčený, že d’Artagnan videl a počul všetko, ale bol mu za lož povďačný.

„Pán d’Artagnan, rozhodne ste muž, akého som hľadal, môžete sa na mňa spoľahnúť ako na svojho priateľa.“

Potom obidvoch priateľov s pôvabným úsmevom pozdravil a vrátil sa spokojne do pracovne, lebo po Gondyho odchode ruch akoby zázrakom utíchol.

LII. Nešťastie otvára pamäť

Rozzúrená Anna sa vrátila do svojej modlitebne.

„Čože,“ zvolala zalamujúc krásnymi rukami, „čože! Ľud videl, ako moja svokra Mária Medicejská dala zatknúť prvého princa z kráľovskej krvi, pána de Condé, videl, ako kardinál vyhnal svoju svokru, bývalú panovníčku, videl pána de Vendôme, syna Henricha IV., ako ho uväznili vo Vincennes a nepovedal nič, keď tie veľké osobnosti urážali, väznili a vyhrážali sa im! A kvôli nejakému Brousselovi!… Panebože, čo sa stalo s kráľovským majestátom?“

Anna sa nevdojak dotkla pálčivej otázky. Ľud nepovedal nič za princov, ľud sa vzbúril za Broussela! Išlo o plebejca a ľud v tom, že bránil Broussela, pudovo cítil, že bráni sám seba.

Za ten čas sa Mazarin prechádzal sem a tam po svojej pracovni a nahlas rozmýšľal:

„Ech, keď človek musí takto ustúpiť, je to smutné. Ale príde čas odplaty. Čo tam po Brousselovi! Je to len meno, nič viac!“

Akokoľvek bol Mazarin šikovný politik, tentoraz sa mýlil: Broussel bola vec, a nie meno.

Keď na druhý deň ráno Broussel vchádzal do Paríža vo veľkom koči, vedľa neho sedel syn Louvières, za kočom išiel Friquet a ozbrojený ľud sa mu ponáhľal v ústrety! Výkriky „Nech žije Broussel! Nech žije náš otec!“ zaznievali zo všetkých strán a v Mazarinových ušiach zvučali ako umieračik. Kardinálovi a kráľovnini špióni prinášali zovšadiaľ nepríjemné správy. Minister bol vzrušený, ale kráľovná pokojná, akoby v nej dozrievalo nejaké veľké rozhodnutie, ktoré však Mazarinov nepokoj ešte znásobovalo. Poznal pyšnú kňažnú a rozhodnutia Anny Rakúskej sa veľmi obával.

Koadjútor sa vrátil do parlamentu s väčšou autoritou ako kráľ, kráľovná a kardinál dohromady. Na jeho podnet parlament vydal nariadenie, v ktorom vyzýval mešťanov, aby zložili zbrane a odstránili barikády. Teraz vedeli, že stačí hodina, aby sa znovu chopili zbraní a stačí noc, aby vyrástli barikády.

Planchet sa pokojne vrátil do svojej krčmy, lebo víťazstvo je akousi amnestiou! Nebál sa už, že ho obesia. Keby sa len zatvárili, že ho chcú zatknúť, bol presvedčený, že ľud by povstal za neho takisto, ako povstal za Broussela.

Rochefort vrátil ľahkú jazdu rytierovi d’Humières. Pri čítaní mien mu dvaja muži chýbali, ale rytier, telom i dušou frondér, nechcel ani počuť o nejakej náhrade.

Žobrák si sadol znovu na schody pred chrám Saint-Eustache, rozdávajúc naďalej jednou rukou svätenú vodu a druhú natŕčajúc na almužnu, a nikto netušil, že tie dve ruky pomohli vytiahnuť z budovy spoločnosti základný kameň kráľovskej moci.

Louvières bol hrdý a spokojný: pomstil sa nenávidenému Mazarinovi a veľmi prispel k tomu, že sa otec dostal z väzenia a jeho meno sa s hrôzou opakovalo v Kráľovskom paláci. So smiechom vravel radcovi, ktorý sa navrátil do lona rodiny:

„Otec, myslíte, že by som od kráľovnej dostal stotinu, keby som o to požiadal?“

D’Artagnan využil chvíľu pokoja na to, aby vypravil z Paríža Raoula, ktorého horko-ťažko udržal počas vzbury, lebo chcel silou-mocou tasiť meč za jednu alebo za druhú stranu. Mladík sa najprv zdráhal, ale d’Artagnan sa mu prihováral v mene grófa de La Fère. Raoul išiel ešte na návštevu k pani de Chevreuse a potom odišiel nazad k armáde.

Iba Rochefort sa nazdával, že sa všetko skončilo dosť zle: napísal pánu vojvodovi de Beaufort, aby prišiel, vojvoda mal už-už prísť, a zrazu je v Paríži pokoj.

Zašiel za koadjútorom a spýtal sa ho, či by sa nemalo oznámiť princovi, aby nepokračoval v ceste. Gondy chvíľu rozmýšľal, a potom povedal:

„Nechajte ho, nech len pokračuje v ceste.“

„Vari sa to ešte neskončilo?“ spýtal sa Rochefort.

„Nie, drahý gróf, sme ešte len na začiatku.“

„Podľa čoho tak súdite?“

„Poznám srdce kráľovnej: nebude chcieť utrpieť porážku.“

„Chystá teda niečo?“

„Dúfam, že áno.“

„Čo o tom viete?“

„Viem len toľko, že napísala pánu Princovi, aby sa čo najrýchlejšou cestou vrátil od armády.“

„Aha,“ zamyslel sa Rochefort, „máte pravdu, nech pán de Beaufort príde.“

V ten istý čas po tomto rozhovore sa rozchýrilo, že prišiel pán Princ.

Ešte večer mešťania, členovia mestskej rady a kapitáni jednotlivých štvrtí navštevovali svojich známych so slovami:

„Prečo by sme nemohli kráľa vziať a dať mu moc? Nerobíme dobre, keď ho nechávame vychovávať nepriateľmi, ktorí mu dávajú zlé rady. Keby ho, napríklad, viedol pán koadjútor, bol by nasal do seba národné zásady a bol by mal rád svoj ľud.“

Noc bola temná, rušná a na druhý deň bolo znovu vidieť sivé a čierne plášte, hliadky ozbrojených kupcov a skupinky žobrákov.

Kráľovná sa celú noc sama radila s pánom Princom. O polnoci ho voviedli do jej modlitebne a odchádzali odtiaľ až o piatej ráno.

Vzápätí kráľovná zašla do kardinálovej pracovne. Kardinál bol už na nohách. Koncipoval odpoveď Cromwellovi, lebo už prešlo šesť dní z desiatich, ktoré si vyžiadal od Mordaunta.

„Ale čo,“ povedal si, „nechám ho trochu čakať. Pán Cromwell vie veľmi dobre, čo znamenajú revolúcie a ospravedlní ma.“

Samoľúbo si prečítal prvý odstavec svojho listu, keď vtom ktosi jemne zaklopal na dvere. Týmito dverami mohla vojsť jedine Anna Rakúska. Kardinál vstal a išiel otvoriť.

Kráľovná bola v domácom oblečení, ktoré jej veľmi pristalo, a v toto ráno bola ešte krajšia než obyčajne, lebo oči mali lesk, aký nadobúda pohľad len od vnútornej radosti.

„Čo sa stalo, madam?“ znepokojil sa Mazarin. „Vyzeráte veľmi hrdá.“

„Áno, Giulio,“ odvetila, „som hrdá a šťastná, lebo som našla spôsob, ako udusiť tú bedač.“

„Ste veľký politik, kráľovná,“ poklonil sa jej Mazarin, „von s tým.“

A zasunul začatý list pod biely papier.

„Viete o tom, že mi chcú uniesť kráľa?“ oznamovala kráľovná.

„Ach, áno, a mňa obesiť.“

„Nedostanú kráľa.“

„A mňa neobesia.“

„Počúvajte: chcem im uniesť seba, svojho syna a vás. Chcem, aby sa táto udalosť, ktorá zo dňa na deň úplne zmení tvár vecí, uskutočnila tak, aby o tom nevedel nikto iný len vy, ja a tretia osoba.“

„A kto je tá tretia osoba?“

„Pán Princ.“

„Prišiel teda, ako mi povedali?“

„Včera večer.“

„A hovorili ste s ním?“

„Pred chvíľou som od neho odišla.“

„Chce pri tom pomôcť?“

„Sám mi to poradil.“

„A Paríž?“

„Nechá ho vyhladovať a prinúti dobrovoľne sa vzdať.“

„Je to veľkolepý nápad, ale vidím v ňom jeden háčik.“

„Aký?“

„Že sa nedá uskutočniť.“

„Plané reči. Nič nie je nemožné.“

„Hádam ako nápad.“

„Uskutočníme ho. Máme peniaze?“

„Málo,“ povedal Mazarin a chvel sa, aby Anna Rakúska nechcela vyprázdniť práve jeho vrecká.

„Máme vojsko?“

„Asi šesťtisíc vojakov.“

„Máme odvahu?“

„Až priveľa.“

„Tak je to potom celkom ľahké. Och, rozumiete, Giulio? Paríž, ten hnusný Paríž sa raz ráno zobudí bez kráľovnej, bez kráľa, obkľúčený, obľahnutý, vyhladnutý, s jedinou oporou: s hlúpym parlamentom a vychudnutým koadjútorom s krivými nohami!“

„Krásne, krásne,“ povedal Mazarin, „chápem účinok, ale nevidím prostriedok, ako to dosiahnuť.“

„Ja ho nájdem,“ pokračovala Anna Rakúska, „chcem zmeniť toto rebelujúce mesto na popol, chcem uhasiť oheň krvou; chcem, aby sa zvečnil hrozný príklad zločinu a trestu! Paríž! Nenávidím ho a opovrhujem ním!“

„Anna, aká ste krvilačná! Dajte si pozor, prídete o hlavu, krásna moja kráľovná, a to by bola škoda.“

„Vy sa tomu smejete!“

„Nie je mi do smiechu, vojna s celým národom je nebezpečná; len sa pozrite na kráľa Karola I., je v tom po uši, úplne po uši.“

„Sme vo Francúzsku, a ja som Španielka.“

„Tým skôr, per Baccho, tým skôr, bol by som radšej, keby ste boli Francúzka a ja Francúz: nebola by tá nenávisť voči nám taká strašná.“

„Ale súhlasíte so mnou?

„Budem súhlasiť, ak uvidím, že je to možné.“

„Hovorím vám, že je to možné, pripravte sa na odchod.“

„Ja? Ja som vždy pripravený, lenže, ako viete, nikdy neodchádzam… ani tentoraz pravdepodobne neodídem ako ostatní.“

„Keď odídem ja, odídete?“

„Pokúsim sa.“

„Umoríte ma tým svojím strachom, Giulio. Čoho sa vlastne bojíte?“

„Všeličoho.“

„Napríklad?“

Mazarinova posmievačná tvár sa zachmúrila.

„Anna,“ povedal, „ste len žena a ako žena môžete do chuti urážať ľudí, lebo ste si istá beztrestnosťou. Obviňujete ma, že sa bojím, nebojím sa však toľko ako vy, lebo neutekám. Proti komu kričia? Proti vám alebo proti mne? Koho chcú obesiť? Vás alebo mňa? Nuž tak, ja sa staviam proti búrke, a vy ma obviňujete, že sa bojím. Nie, nemám vo zvyku sa chvastať, ale vytrvám. Robte ako ja: čím menej hluku, tým väčší účinok. Priveľmi kričíte a nevedie to k ničomu. A vy hovoríte o úteku?“

Mazarin pokrčil plecami, chytil kráľovnú za ruku a odviedol ju k oknu.

„Pozrite!“

„Na čo?“ spýtala sa kráľovná, zaslepená svojou tvrdohlavosťou.

„Čo vidíte z okna? Ak sa nemýlim, sú to obrnení mešťania, s prilbicami, ozbrojení dobrými mušketami ako za čias ligy, ktorí tak starostlivo pozorujú okno, odkiaľ sa dívate, že vás uvidia, len čo trochu viac odhrniete záclonu. Teraz poďte k druhému oknu. Ľud ozbrojený halapartňami stráži vaše brány. Pri každom východe z tohto paláca, kam vás zavediem, uvidíte to isté: pred bránami sú stráže, pri okienkach vašich pivníc sú stráže a poviem vám to, čo mi La Ramée hovoril o pánu de Beaufort: ,Aj keby ste boli vtáča alebo myš, nedostanete sa odtiaľto.‘“

„Ale on sa aj tak dostal.“

„Myslíte, že sa dostanete tým istým spôsobom?“

„Som teda uväznená?“

„Doparoma!“ zvolal Mazarin. „Už hodinu sa vám to snažím dokázať.“

A pokojne ďalej písal začatý list.

Anna sa triasla od zlosti, červenala od poníženia. Vyšla z pracovne a prudko buchla dvermi. Mazarin sa ani nepohol.

Kráľovná sa po príchode do svojich izieb hodila do kresla a rozplakala sa. Odrazu jej však čosi prišlo na um, vstala a povedala:

„Som zachránená! Och, áno, áno, poznám muža, ktorý ma bude vedieť dostať z Paríža. Je to muž, na ktorého som príliš dlho zabúdala.“

Zamyslela sa a s pocitom radosti dodala:

„Som ja ale nevďačnica, dvadsať rokov som na toho človeka zabúdala a mala som už z neho urobiť francúzskeho maršala. Moja svokra zahrnula zlatom, hodnosťami a lichôtkami Conciniho, ktorý ju napokon zatratil, kráľ urobil z Vitryho francúzskeho maršala za vraždu, a ja som nechala v zabudnutí a v biede toho šľachetného d’Artagnana, ktorý ma zachránil.“

Rozbehla sa k stolu, na ktorom bol papier a atrament, a začala písať.

LIII. Schôdzka

V to ráno d’Artagnan spal v Porthosovej izbe. V pohnutých časoch si na to obidvaja priatelia zvykli. Pod hlavou mali meče a na stole na dosah ruky položené pištole.

D’Artagnan ešte spal a snívalo sa mu, že oblohu zahaľuje veľké žlté mračno, z toho mračna prší zlatý dážď a on podkladá klobúk pod odkvap.

Porthosovi sa zase snívalo, že dvierka na koči nie sú dosť široké, aby sa mu na ne dali namaľovať erby.

O siedmej ich zobudil sluha bez livreje. Priniesol list pre d’Artagnana.

„Od koho?“ spýtal sa Gaskonec.

„Od kráľovnej,“ odvetil sluha.

„Čože?“ nadvihol sa Porthos. „Čo to vraví?“

D’Artagnan požiadal sluhu, aby vošiel do susednej miestnosti a len čo zavrel za sebou dvere, vyskočil z postele a rýchlo čítal. Porthos sa naňho díval vypleštenými očami a neopovážil sa na nič opýtať.

„Priateľ Porthos,“ podával mu d’Artagnan list, „tu je konečne tvoj barónsky titul a moje kapitánske menovanie. Tu máš, čítaj a posúď.“

Porthos vystrel ruku, vzal list a čítal chvejúcim sa hlasom:

Kráľovná sa chce zhovárať s pánom d’Artagnanom. Nech príde s doručiteľom tohto listu.

„Nuž, nevidím na tom nič zvláštne!“ zahundral Porthos.

„A ja veru vidím,“ namietol d’Artagnan. „Ak ma volajú, to znamená, že sa veci veľmi zamotali. Len si pomysli, aký prevrat asi nastal v mysli kráľovnej, keď sa jej po dvadsiatich rokoch vynorila spomienka na mňa.“

„Máš pravdu,“ uznal Porthos.

„Naostri si meč, nabi pištole, daj koňom ovsa, ručím ti, že ešte dnes sa bude niečo diať. Vyrazíme!“

„A nie je to náhodou nejaká pasca, ktorú pripravili, aby sa nás zbavili?“ Porthos sa stále stráchal, že by jeho budúca veľkosť mohla niekomu prekážať.

„Ak sa chystá pasca,“ pokračoval d’Artagnan, „to vyňuchám, neboj sa. Ak je Mazarin Talian, ja som zase Gaskonec.“

D’Artagnan sa vzápätí rýchlo obliekol, keď ktosi znovu zaklopal na dvere.

„Ďalej,“ povedal d’Artagnan.

Vošiel druhý sluha a uklonil sa:

„Od jeho eminencie kardinála Mazarina.“

D’Artagnan pozrel na Porthosa.

„Nejako sa to zapletá,“ poznamenal Porthos.

„Výborne,“ pošepol mu d’Artagnan, „jeho eminencia si dáva so mnou schôdzku pol hodiny po kráľovnej.“

„Dobre.“

„Priateľ môj,“ obrátil sa k sluhovi d’Artagnan, „povedzte jeho eminencii, že o pol hodiny mu budem k službám.“

Sluha sa uklonil a odišiel.

„Šťastie, že nestretol toho druhého,“ poznamenal d’Artagnan.

„Hádam nemyslíš, že obaja posielajú sluhov v tej istej veci?“

„Nemyslím, som o tom presvedčený.“

„Ej, ej, d’Artagnan, pozor! Uvedom si, že ťa čaká kráľovná, po kráľovnej kardinál a po kardinálovi ja.“

D’Artagnan zavolal sluhu Anny Rakúskej.

„Tu som, priateľ môj, uveďte ma!“

Sluha ho viedol k palácu po ulici Petits-Champs, zahol doľava a voviedol ho cez bráničky do záhrady, vychádzajúcej do Richelieuovej ulice, potom došli k tajným schodom a d’Artagnan sa ocitol v modlitebni.

Poručíkovi začalo tĺcť srdce so vzrušením, ktoré si nevedel vysvetliť. Nemal už mladícku dôveru a skúsenosť ho poučila o vážnosti minulých udalostí. Vedel, čo znamená vznešenosť princov a majestát kráľov, zvykol si na svoju nepatrnosť oproti lesku bohatstva a rodu. Kedysi by bol pristúpil k Anne Rakúskej ako mladík, ktorý pozdravuje ženu. Dnes to už bolo niečo celkom iné: prichádzal k nej ako pokorný vojak k svojmu slávnemu veliteľovi.

Mierny šum rozvlnil ticho modlitebne. D’Artagnan sa zachvel. Videl, ako biela ruka nadvihuje záves, podľa jej tvaru, belosti a krásy poznal kráľovskú ruku, ktorú kedysi smel pobozkať. Vošla kráľovná.

„To ste vy, pán d’Artagnan,“ uprela na dôstojníka pohľad plný nežnej melanchólie, „to ste vy, spoznávam vás. Pozrite aj vy na mňa. Som vaša kráľovná, spoznávate ma?“

„Nie, madam,“ odvetil d’Artagnan.

„Už ste azda zabudli, že kráľovná potrebovala kedysi mladého a oddaného šľachtica,“ pokračovala Anna Rakúska s rozkošným tónom, ktorým vedela, ak chcela, prifarbiť svoj hlas, „že na neho nezabudla, ako by sa dalo čakať, a že mu uchovala v srdci miesto?“

„Nie, madam, neviem o tom,“ odpovedal mušketier.

„Tým horšie, pane,“ zosmutnela Anna Rakúska, „tým horšie, aspoň pre kráľovnú, lebo kráľovná dnes potrebuje takú istú odvahu a takú istú oddanosť.“

„Ech, vari kráľovná, obklopená oddanými služobníkmi, múdrymi poradcami, ľuďmi veľkými vďaka ich postaveniu a zásluhám, ráči uprieť pohľad na bezvýznamného vojaka?“ spýtal sa d’Artagnan.

Anna pochopila túto zastretú výčitku, ale dala sa uniesť veľkodušnosťou.

„Všetko, čo mi hovoríte o ľuďoch, ktorých mám okolo seba, pán d’Artagnan, je azda pravda,“ vravela, „ale ja dôverujem len vám. Viem, že patríte kardinálovi, ale buďte oddaný aj mne a postarám sa o vaše šťastie. Počujte, urobili by ste pre mňa dnes to, čo urobil kedysi pre kráľovnú ten šľachtic, ktorého nepoznáte?“

„Urobím všetko, čo rozkáže vaše veličenstvo,“ odpovedal d’Artagnan.

Kráľovná chvíľu uvažovala, a keď videla, ako obozretne sa mušketier správa, povedala:

„Máte priateľov?“

„Mal som troch: dvaja odišli z Paríža, neviem kam. Ostal mi jeden jediný, zdá sa, že ten pozná toho šľachtica, o ktorom vaše veličenstvo ráčilo hovoriť.“

„Dobre,“ odpovedala kráľovná, „so svojím priateľom nahradíte celú armádu.“

„Čo mám urobiť, madam?“

„Vráťte sa sem o piatej a všetko sa dozviete. Ale ani slovo nikomu, pane, o stretnutí, ktoré si s vami dávam.“

„Ani nemuknem, madam.“

„Prisahajte!“

„Madam, nikdy som neporušil dané slovo. Keď poviem nie, znamená to nie.“

Hoci kráľovnú táto odpoveď prekvapila, lebo u svojich dvoranov nebola na niečo také zvyknutá, považovala ju za šťastnú predpoveď. Horlivosť, s akou sa d’Artagnan dával do jej služieb, aby úspešne dovŕšil svoj plán, sa jej páčila. Gaskonec zavše skrýval hlboký dôvtip zdanlivo úprimnou ľahostajnosťou, a to bol jeden z jeho obratných kúskov.

„Kráľovná už nemá pre mňa v tejto chvíli nijaký rozkaz?“ spýtal sa.

„Nemá, pán d’Artagnan,“ odvetila Anna Rakúska, „môžete sa do určenej hodiny vzdialiť.“

D’Artagnan pozdravil a odišiel.

„Doparoma,“ povedal si za dverami, „zdá sa, že ma náramne potrebujú.“

Keď ubehla polhodina, prešiel po chodbe a zaklopal na dvere kardinálovej pracovne.

Bernouin ho uviedol.

„Som vám k službám, monsignor,“ povedal d’Artagnan.

Rýchlo sa rozhliadol, ako to mával vo zvyku, a zbadal, že Mazarin má pred sebou zapečatený list. Ležal adresou dolu, preto sa nedalo zistiť, komu bol adresovaný.

„Prichádzate od kráľovnej?“ spýtal sa Mazarin a pozrel uprene na d’Artagnana.

„Ja, monsignor? Kto vám to povedal?“

„Nikto, ale viem to.“

„Ľutujem, že musím povedať monsignorovi, že sa mýli,“ odpovedal nehanebne Gaskonec, dodržujúc prísny sľub, ktorý dal pred chvíľou Anne Rakúskej.

„Sám som otvoril predsieň a videl som vás, ako prichádzate po chodbe z opačnej strany.“

„Pretože ma doviedli tajným schodiskom.“

„Ako to?“

„Neviem, bolo to asi nejaké nedorozumenie.“

Mazarin videl, že od d’Artagnana sa len tak ľahko nedozvie, čo chce pred ním zatajiť, preto sa vzdal úmyslu Gaskoncovo tajomstvo odhaliť.

„Rozprávajme sa o mojich záležitostiach,“ povedal kardinál, „ak mi už nechcete povedať o svojich.“

D’Artagnan sa uklonil.

„Rád cestujete?“ spýtal sa kardinál.

„Takmer celý život som prežil na cestách.“

„Mohlo by vás niečo zdržať v Paríži?“

„Nič ma v Paríži nezdrží, iba ak nejaký vyšší rozkaz.“

„Dobre. Tento list treba doručiť adresátovi.“

„Adresátovi, monsignor? Veď tam nie je nijaká adresa. Už rozumiem, musím roztrhnúť prvú obálku, keď sa dostanem na určené miesto.“

„Výborne. Vezmite list a choďte. Máte priateľa, pána du Vallon, ktorého mám veľmi rád, vezmite ho so sebou.“

,Doparoma,‘ povedal si d’Artagnan. ,Vie, že sme vypočuli včerajší rozhovor, a chce nás dostať z Paríža.‘

„Váhate?“ spýtal sa Mazarin.

„Nie, monsignor, odídem hneď. Želal by som si však jedno…“

„Čo? Povedzte.“

„Aby vaša eminencia zašla ku kráľovnej.“

„Kedy?“

„Ihneď.“

„Prečo?“

„Povedať jej len toto: ,Posielam niekde pána d’Artagnana a musel ihneď odísť.‘“

„Vidíte, že ste boli u kráľovnej,“ povedal Mazarin.

„Mal som tú česť povedať vašej eminencii, že je dosť možné, že došlo k nedorozumeniu.“

„Čo to znamená?“ spýtal sa Mazarin.

„Môžem zopakovať vašej eminencii svoju prosbu?“

„Dobre, idem. Počkajte tu na mňa.“

Mazarin pozrel veľmi pozorne, či v niektorej skrini nezabudol kľúč a vyšiel von.

Ubehlo desať minút, za ten čas d’Artagnan urobil všetko, aby cez prvú obálku mohol prečítať, čo bolo napísané na druhej, ale nepodarilo sa mu to.

Mazarin sa vrátil bledý, veľmi ustaraný a sadol si za písací stolík. D’Artagnan ho skúmal, ako pred chvíľou skúmal list, ale jeho tvár bola rovnako nepreniknuteľná ako obálka listu.

,Ach,‘ povedal si v duchu Gaskonec. ,Vyzerá nahnevaný. Hádam na mňa? Uvažuje. Azda ma nechce poslať do Bastily? Celkom dobre, pán monsignor, pri prvom slove, ktoré o tom poviete, vás zadusím a pridám sa k frondérom. Budú ma nosiť na rukách ako Broussela a Athos ma vyhlási za francúzskeho Bruta. Bude to veselé.‘

Gaskonec so svojou cválajúcou predstavivosťou už videl všetko, čo by mohol vyťažiť zo situácie. Ale Mazarin mu nedal v tomto smere nijaký rozkaz, ba naopak, začal mu lichotiť.

„Mali ste pravdu,“ povedal, „môj milý d’Artagnan, ešte nemôžete odísť.“

„Ach,“ odvetil d’Artagnan.

„Vráťte mi ten list, prosím vás.“

D’Artagnan poslúchol. Mazarin sa presvedčil, že pečať je neporušená.

„Dnes večer vás budem potrebovať,“ povedal, „vráťte sa o dve hodiny.“

„O dve hodiny, monsignor, mám schôdzku, na ktorej musím byť za každú cenu.“

„Nech vás to neznepokojuje,“ povedal Mazarin. „Je to tá istá schôdzka.“

,Dobre,‘ pomyslel si d’Artagnan, ,tušil som to.‘

„Vráťte sa teda o piatej a priveďte so sebou drahého pána du Vallon: nechajte ho však v predsieni, chcem sa pozhovárať s vami medzi štyrmi očami.“

D’Artagnan sa uklonil a pritom si v duchu vravel:

,Obaja ten istý rozkaz, obaja o tej istej hodine, obaja v Kráľovskom paláci: šípim, o čo ide. Ach, mám v rukách tajomstvo, za ktoré by pán de Gondy zaplatil stotisíc libier.‘

„Rozmýšľate?“ spýtal sa Mazarin znepokojene.

„Áno, pýtam sa sám seba, či máme prísť ozbrojení, alebo nie.“

„Ozbrojení až po zuby,“ odvetil Mazarin.

„Dobre, monsignor, budeme ozbrojení.“

D’Artagnan pozdravil, vyšiel von a ponáhľal sa povedať svojmu priateľovi o Mazarinových príjemných sľuboch.

LIV. Útek

Napriek určitému nepokoju v meste poskytoval Kráľovský palác jedno z najveselších divadiel, keď tam d’Artagnan o piatej hodine prišiel. Kráľovná konečne vrátila Broussela a Blancmesnila ľudu a nemala sa teda čoho báť, lebo ľud už nemal čo od nej žiadať.

Usporiadali veľkú hostinu, ktorej zámienkou bol návrat víťaza od Lensu. Boli pozvaní princovia a princezné, koče zapĺňali nádvoria už od poludnia. Po večeri sa malo hrať u kráľovnej.

Anna Rakúska bola v ten deň rozkošná, pôvabná a duchaplná, nikdy ju nebolo vidieť v lepšej nálade. Rozkoš z pomsty jej žiarila v očiach a rozkvitala na perách.

Keď sa vstávalo od stola, Mazarin sa vytratil. D’Artagnan už bol na svojom mieste a čakal ho v predsieni. Kardinál sa objavil vysmiaty, chytil ho za ruku a voviedol do svojej pracovne.

„Drahý pán d’Artagnan,“ začal minister a sadol si, „dám vám najväčší dôkaz dôvery, aký minister môže podať dôstojníkovi.“

D’Artagnan sa uklonil a povedal:

„Dúfam, že mi ho monsignor dáva bez postranných myšlienok a s presvedčením, že som toho hoden.“

„Hoden zo všetkých najviac, drahý priateľ, lebo sa obraciam na vás.“

„Nuž, monsignor,“ povedal d’Artagnan, „priznávam, že už dávno čakám na podobnú príležitosť. Len mi rýchlo povedzte, čo máte na srdci.“

„Dnes večer, milý d’Artagnan, budete mať v rukách blaho tohto štátu,“ pokračoval Mazarin, potom sa zarazil.

„Vysvetlite mi to, monsignor, čakám.“

„Kráľovná sa rozhodla vybrať sa s kráľom na krátku cestu do Saint-Germain.“

„Aha,“ povedal d’Artagnan, „kráľovná chce odísť z Paríža?“

„Rozumiete, ženské rozmary.“

„Áno, rozumiem veľmi dobre,“ odvetil d’Artagnan.

„Preto vás dala zavolať dnes ráno a kázala vám prísť znovu o piatej.“

„Preto si dala tú námahu, aby ma prinútila prisahať, že nebudem o tej ceste nikomu hovoriť,“ zamrmlal d’Artagnan. „Ach, aj kráľovné ostanú vždy len ženami.“

„Mám dojem, akoby ste neschvaľovali tento malý výlet, drahý d’Artagnan,“ znepokojil sa Mazarin.

„Ja, monsignor?“ povedal d’Artagnan. „A prečo?“

„Pretože krčíte plecami.“

„Mávam to vo zvyku, keď sa rozprávam sám so sebou, monsignor.“

„Súhlasíte teda s tou cestou?“

„Nesúhlasím ani nezamietam, monsignor, čakám na vaše rozkazy.“

„Dobre. Vybral som si vás, aby ste odviedli kráľa i kráľovnú do Saint-Germain.“

,Dvojnásobné klamstvo,‘ pomyslel si d’Artagnan.

„Vidíte,“ pokračoval Mazarin, keď videl, že d’Artagnana to nevzrušilo, „ako som už povedal, blaho štátu je vo vašich rukách.“

„Áno, monsignor, cítim všetku zodpovednosť tohto poslania.“

„Tak čo, prijímate?“

„Prijímam ako vždy.“

„Myslíte, že je to možné?“

„Všetko je možné.“

„Čo ak vás cestou prepadnú?“

„Je to celkom možné.“

„Ale čo urobíte v tom prípade?“

„Dostanem sa cez nich.“

„A ak sa nedostanete?“

„Tým horšie pre nich, potom sa cez nich prebijem.“

„A dovediete kráľa a kráľovnú bezpečne do Saint-Germain?“

„Dovediem.“

„Aj keby ste mali prísť o život?“

„Aj keby som mal prísť o život.“

„Ste hrdina, drahý môj!“ Mazarin hľadel na mušketiera s obdivom.

D’Artagnan sa usmial.

„A čo ja?“ poznamenal Mazarin po chvíli ticha a uprene sa díval na d’Artagnana.

„Ako to, čo vy, monsignor?“

„Keby som aj ja chcel odísť?“

„To bude ťažšie.“

„Prečo?“

„Vašu eminenciu môžu spoznať.“

„Aj v tomto šate?“ spýtal sa Mazarin a nadvihol plášť, ležiaci na pohovke, pod ktorým boli jazdecké šaty sivoperleťovej a granátovej farby, bohato vyšívané striebrom.

„Ak sa vaša eminencia preoblečie, bude to ľahšie.“

„Ach,“ Mazarin si vydýchol.

„Ale bude treba urobiť to, čo vaša eminencia kedysi vravela, že je ochotná urobiť na našom mieste.“

„Čo treba urobiť?“

„Kričať: ,Preč s Mazarinom!‘“

„Budem kričať.“

„Monsignor, ale po francúzsky, dobre po francúzsky, dajte si pozor na prízvuk. Na Sicílii nám zabili šesťtisíc Anjoučanov, lebo hovorili zle po taliansky. Dajte si pozor, aby sa vám Francúzi nepomstili za sicílske nešpory.“

„Budem kričať, ako najlepšie budem vedieť.“

„Na uliciach je veľa ozbrojených ľudí,“ pokračoval d’Artagnan, „ste si istý, že nikto nevie, čo má kráľovná v úmysle?“

Mazarin sa zamyslel.

„To, s čím prichádzate, by bolo krásnym obchodom pre zradcu. Náhodný útok by všetko ospravedlnil.“

Mazarin sa zachvel, ale vzápätí si pomyslel, že človek, ktorý by ho chcel zradiť, by ho na to určite neupozorňoval.

„Nedôverujem nikomu,“ dodal živo, „dôkazom je to, že som si vybral práve vás, aby ste ma doviedli do bezpečia.“

„Vy neodídete s kráľovnou?“

„Neodídem,“ odvetil Mazarin.

„Odchádzate teda po kráľovnej?“

„Nie,“ povedal Mazarin.

„Aha,“ d’Artagnan už začínal chápať.

„Áno, mám svoje plány,“ pokračoval kardinál, „s kráľovnou by som zdvojnásobil nebezpečenstvo pre ňu, a keby som odišiel po nej, tým by som zdvojnásobil nebezpečenstvo pre seba, a navyše, mohlo by sa na mňa zabudnúť, keď by sa už kráľovský dvor zachránil. Veľkí ľudia sú nevďační.“

„Máte pravdu,“ povedal d’Artagnan a mimovoľne sa pozrel na kráľovnin diamant, ktorý mal Mazarin na ruke.

Mazarin sledoval jeho pohľad a pomaly stočil drahokam do dlane.

„Chcem im zabrániť, aby boli ku mne nevďační,“ povedal Mazarin s prefíkaným úsmevom.

„To je dobrý kresťanský skutok,“ prikývol d’Artagnan, „neuvádzať svojich blížnych do pokušenia.“

„Práve preto chcem odísť pred nimi,“ povedal Mazarin.

D’Artagnan sa usmial. Veľmi dobre chápal túto taliansku prefíkanosť.

Mazarin zazrel jeho úsmev a využil okamih.

„Začnete teda tým, že ma vyvediete z Paríža, dobre, drahý pán d’Artagnan?“

„Monsignor, to je ťažká úloha!“ d’Artagnan znovu nadobudol v tvári vážny výraz.

„Pri kráľovi a pri kráľovnej ste nemali tieto poznámky,“ povedal Mazarin a pozorne naňho hľadel.

„Kráľ je môj kráľ a kráľovná je moja kráľovná, monsignor,“ odvetil mušketier, „môj život patrí im, je to moja povinnosť. Ak ho odo mňa žiadajú, nemám čo povedať.“

,Veď práve,‘ mrmlal si Mazarin pre seba, ,pretože však tvoj život nepatrí mne, musím si ho od teba kúpiť, však?‘

Zhlboka si vzdychol a začal obracať drahokam na prsteni smerom von. D’Artagnan sa usmial.

Obaja muži si boli podobní v jednom, v prefíkanosti. Keby si boli podobní v statočnosti, jeden druhého by bol prinútil robiť veľké veci.

„Ak vás žiadam o službu,“ povedal Mazarin, „iste pochopíte, že to robím v úmysle byť vám za ňu vďačný.“

„Monsignor je ešte len pri úmysle?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Pozrite, drahý pán d’Artagnan,“ Mazarin stiahol z prsta prsteň, „tu je diamant, ktorý vám kedysi patril, a je preto správne, aby sa k vám vrátil. Prosím vás, vezmite si ho.“

D’Artagnan nenechal Mazarina dlho naliehať, vzal prsteň, a keď sa presvedčil o čistote jeho lesku, dal si ho na prst s nevysloviteľným potešením.

„Veľmi som si ho cenil,“ povedal Mazarin, „ale dávam vám ho s veľkým potešením.“

„A ja ho, monsignor, zase s takým istým potešením prijímam,“ povedal d’Artagnan. „Teraz sa porozprávajme o vašich drobných problémoch. Chcete teda odísť pred ostatnými?“

„Áno, trvám na tom.“

„O koľkej?“

„O desiatej.“

„A kráľovná odchádza kedy?“

„O polnoci.“

„Najprv teda odvediem vás, nechám vás za mýtom a vrátim sa po ňu.“

„Výborne, ale ako ma vyvediete z Paríža?“

„Och, to už nechajte na mňa!“

„Dávam vám plnú moc, vezmite si sprievod, aký chcete.“

D’Artagnan zavrtel hlavou.

„Zdá sa mi, že je to najistejší spôsob,“ povedal Mazarin.

„Áno, pre vás, monsignor, ale nie pre kráľovnú.“

Mazarin si zahryzol do pery.

„Tak ako to urobíme?“ spýtal sa.

„Hovorím, monsignor, nechajte to na mňa!“

„Mhm,“ prikývol Mazarin.

„Musíte mi zveriť všetko od začiatku až do konca.“

„Ale…“

„Alebo si hľadať niekoho iného,“ povedal d’Artagnan a obrátil sa chrbtom.

,Ech, myslím, že odíde aj s diamantom,‘ zašomral si Mazarin a zavolal lichotivým hlasom:

„Pán d’Artagnan, drahý pán d’Artagnan.“

„Prosím, monsignor?“

„Ručíte mi za všetko.“

„Neručím za nič, ale urobím, ako najlepšie viem.“

„Ako najlepšie viete?“

„Áno.“

„Nuž dobre, dôverujem vám.“

,To je šťastie,‘ povedal si v duchu d’Artagnan.

„Budete tu teda o pol desiatej.“

„A nájdem vašu eminenciu pripravenú?“

„Určite, budem pripravený.“

„Dohovorené. Teraz nech ma monsignor láskavo zavedie ku kráľovnej.“

„A načo?“

„Rád by som počul rozkazy jej veličenstva z vlastných úst.“

„Kráľovná ma poverila, aby som vám ich odovzdal.“

„Mohla na niečo zabudnúť.“

„Trváte na tom, že sa s ňou chcete stretnúť?“

„Je to nevyhnutné, monsignor!“

Mazarin chvíľu váhal, no d’Artagnan ostal vo svojom želaní neoblomný.

„Tak poďme,“ rozhodol sa napokon Mazarin, „zavediem vás k nej, ale ani slovo o našom rozhovore.“

„Čo sme si povedali medzi sebou, to je naša vec, monsignor,“ odvetil d’Artagnan.

„Prisaháte, že budete mlčať?“

„Nikdy neprisahám, monsignor. Hovorím áno alebo nie, a pretože som šľachtic, dodržím slovo.“

„Vidím, že vám musím bezvýhradne dôverovať.“

„To bude najlepšie, monsignor, verte mi.“

„Poďte teda.“

Mazarin voviedol d’Artagnana do kráľovninej modlitebne a povedal mu, aby počkal.

D’Artagnan dlho nečakal. O päť minút prišla kráľovná v slávnostných šatách. Takto vyzdobená vyzerala sotva na tridsaťpäť rokov a bola stále krásna.

„To ste vy, pán d’Artagnan?“ spýtala sa s pôvabným úsmevom. „Ďakujem vám, že ste sa domáhali stretnutia so mnou.“

„Žiadam vaše veličenstvo o prepáčenie,“ povedal d’Artagnan, „ale chcel som mať rozkazy priamo z vašich úst.“

„Viete, o čo ide?“

„Áno, madam.“

„Prijímate poslanie, ktoré vám zverujem?“

„Veľmi vďačne.“

„Dobre, buďte tu o polnoci.“

„Budem.“

„Pán d’Artagnan,“ povedala kráľovná, „poznám príliš dobre vašu nezištnosť, aby som vám v tejto chvíli hovorila o svojej vďačnosti, ale prisahám vám, že na túto druhú službu nezabudnem, ako som zabudla na prvú.“

„Vaše veličenstvo môže spomínať alebo zabúdať, neviem, čo tým chce povedať,“ uklonil sa d’Artagnan.

„Choďte, pane,“ povedala kráľovná s tým najpôvabnejším úsmevom, „choďte a vráťte sa o polnoci.“

Kývla mu na pozdrav a d’Artagnan sa pobral preč. Pri odchode pozrel na dvere, ktorými vošla kráľovná, a pod závesom zbadal koniec zamatovej črievice.

„Dobre,“ povedal si, „Mazarin načúval, aby sa presvedčil, či ho nezradím. Ten taliansky darebák si veru naozaj nezasluhuje, aby mu čestný človek robil nejakú službu.“

D’Artagnan prišiel na schôdzku presne. O pol desiatej vkročil do predsiene. Bernouin ho už čakal a voviedol dnu.

Kardinál bol prezlečený za jazdca. Vyzeral elegantne, bol však veľmi bledý a trochu sa chvel.

„Sám?“ spýtal sa Mazarin

„Áno, monsignor.“

„A čo je s pánom du Vallon, nepoteší nás svojou prítomnosťou?“

„Ale áno, monsignor, čaká v koči.“

„Kde?“

„Pri bráne záhrady Kráľovského paláca.“

„Pôjdeme v tom koči?“

„Áno, monsignor.“

„A iný sprievod nebude, len vy dvaja?“

„Azda to nestačí? Stačil by jeden z nás!“

„Máte pravdu, drahý d’Artagnan,“ povedal Mazarin, „desíte ma svojou chladnokrvnosťou.“

„Myslel som si, že to vo vás naopak vyvolá dôveru.“

„A Bernouina nebudem môcť vziať so sebou?“

„Nemám v koči pre neho miesto, príde za vašou eminenciou.“

„Poďme teda,“ povedal Mazarin, „keď už musíme urobiť to, čo chcete.“

„Monsignor, ešte môžem všetko odvolať,“ povedal d’Artagnan, „a vaša eminencia je úplne voľná.“

„To nie, to nie,“ protestoval Mazarin, „poďme.“

Obaja zišli tajným schodiskom, Mazarin sa opieral d’Artagananovi o rameno a mušketier cítil, ako sa kardinál chveje.

Prešli po nádvorí Kráľovského paláca, kde stálo ešte niekoľko kočov oneskorených hostí, vošli do záhrady a dorazili k bránke.

Mazarin sa ju pokúsil otvoriť kľúčom, ktorý vytiahol z vrecka, ale ruka sa mu hrozne triasla.

„Dajte kľúč,“ povedal mu d’Artagnan.

Mazarin mu podal kľúč, d’Artagnan otvoril bránku a vopchal si ho do vrecka. Rátal, že sa tadiaľ vráti.

Schodíky na koči boli spustené, dvierka otvorené. Mousqueton stál pri dverách, Porthos čakal v koči.

„Nastúpte, monsignor,“ vyzval ho d’Artagnan.

Mazarinovi nebolo treba dva razy opakovať, priam sa vrútil do koča.

D’Artagnan nastúpil za ním, Mousqueton zavrel dvierka a vydriapal sa so strašnými vzdychmi na zadnú plošinku. Pred cestou s ním boli trampoty, predstieral, že ho ešte bolí rana, ale d’Artagnan mu povedal:

„Zostaňte, ak chcete, drahý pán Mouston, ale upozorňujem vás, že Paríž ľahne tejto noci popolom.“

V okamihu sa už Mousqueton nevypytoval na nič a vyhlásil, že je pripravený ísť so svojím pánom a s d’Artagnanom aj na koniec sveta.

Koč sa pohol primeraným klusom tak, aby nebolo poznať, že sa v ňom vezú ľudia, ktorí sa ponáhľajú. Kardinál si utrel čelo vreckovkou a rozhliadol sa okolo seba.

Po ľavej strane sedel Porthos a po pravej d’Artagnan, každý strážil dvierka, každý ho chránil vlastným telom. Naproti na prednej lavičke boli odložené dva páry pištolí, jeden pár pred Porthosom a druhý pred d’Artagnanom. Obaja priatelia mali okrem toho ešte meče.

Na sto krokov od Kráľovského paláca zastavila koč akási hliadka.

„Kto tam?“ zvolal veliteľ.

„Mazarin!“ odvetil so smiechom d’Artagnan.

Kardinálovi vstávali vlasy dupkom.

Mešťanom sa tento žart veľmi pozdával. Keď videli koč bez erbu a bez sprievodu, ani na um im nezišlo, že by to mohla byť pravda.

„Šťastnú cestu!“ zvolali a nechali ich prejsť.

„Tak čo!“ povedal d’Artagnan. „Čo si monsignor myslí o tejto odpovedi?“

„Ste duchaplný človek!“ uznal Mazarin.

„Naozaj,“ povedal Porthos, „chápem…“

Druhá hliadka zastavila koč na ulici des Petits-Champs.

„Kto tam?“ zvolal veliteľ hliadky.

„Prikrčte sa, monsignor,“ povedal d’Artagnan.

Mazarin sa schúlil medzi dvoch priateľov tak, že ho nebolo ani vidieť.

„Kto tam?“ ozval sa ten istý hlas nedočkavo a d’Artagnan pocítil, že chytili kone za uzdy.

Vyklonil sa z koča.

„Hej, Planchet!“ zvolal.

Veliteľ podišiel bližšie: bol to naozaj Planchet. D’Artagnan spoznal hlas svojho bývalého sluhu.

„Ako to, pane, ste to vy?“ spýtal sa Planchet.

„Ej, veru ja, milý priateľ. Drahý Porthos dostal mečom, veziem ho do vidieckeho sídla v Saint-Cloud.“

„Och, naozaj?“ spýtal sa Planchet.

„Porthos,“ ozval sa d’Artagnan, „ak ešte môžete hovoriť, drahý Porthos, povedzte slovo dobrému Planchetovi.“

„Planchet, priateľ môj,“ povedal Porthos uboleným hlasom, „je mi veľmi zle, ak stretneš lekára, urobíš mi radosť, keď mi ho pošleš.“

„Ach, panebože!“ zvolal Planchet. „Koľké nešťastie! Ako sa to stalo?“

„Niekedy ti to porozprávam,“ povedal Mousqueton.

Porthos nahlas zavzdychal.

„Daj nám uvoľniť cestu, Planchet,“ povedal ticho d’Artagnan, „lebo nedôjde živý: má poranené pľúca, priateľu.“

Planchet zavrtel hlavou, akoby chcel povedať: „V tom prípade je to veľmi zlé!“ Potom sa obrátil k svojim ľuďom a povedal:

„Pusťte ich, sú to priatelia!“

Koč sa pohol a Mazarin, ktorý tajil dych, sa opovážil vydýchnuť.

„Bricconi!“ zahundral.

Niekoľko krokov pred bránou Saint-Honoré stretli tretí strážny oddiel: vytvárali ho ľudia so zlým výzorom a podobali sa na banditov. Boli to ľudia žobráka od chrámu Saint-Eustache.

„Porthos, pozor,“ upozornil ho d’Artagnan.

Porthos siahol po pištoliach.

„Čo je?“ šepkal Mazarin.

„Monsignor, zdá sa mi, že sme v zlej spoločnosti.“

Akýsi chlap pristúpil k dvierkam s kosou v ruke.

„Kto tam?“ spýtal sa.

„Ech, hlupáčisko, nepoznáte koč pána Princa?“ povedal d’Artagnan.

„Princ, neprinc,“ povedal muž, „otvorte! Máme na starosti strážiť bránu a nikto cez ňu neprejde, aby sme nevedeli, kto to je.“

„Čo robiť?“ spýtal sa Porthos.

„Doparoma, prejsť,“ odvetil d’Artagnan.

„Ale ako prejsť?“ chvel sa Mazarin.

„Cez nich alebo po nich. Kočiš, tryskom!“

Kočiš zdvihol bič.

„Ani krok,“ zvolal muž, podľa všetkého veliteľ, „lebo koňom popretínam členky.“

„Doparoma,“ zvolal Porthos, „to by bola škoda, každý kôň ma stojí sto pistolí.“

„Zaplatím vám za každého dvesto,“ povedal Mazarin.

„Áno, ale ak im popretínajú členky, nám podrežú krk.“

„Jeden prichádza z mojej strany, mám ho zabiť?“ spýtal sa Porthos.

„Áno, ak môžete, tak päsťou, strieľame len v poslednej chvíli.“

„Pravdaže, môžem,“ odvetil Porthos.

„Poďte teda otvoriť,“ povedal d’Artagnan chlapovi s kosou, vzal pištoľ za hlaveň a chystal sa udrieť pažbou.

Chlap s kosou sa priblížil.

D’Artagnan sa do polovice vyklonil cez dvierka, aby sa mohol voľnejšie pohybovať, oči ožiarené lampášom uprel na žobráka. Ten akiste mušketiera spoznal, lebo veľmi zbledol, aj d’Artagnan ho určite spoznal, lebo sa mu zježili vlasy.

„Pán d’Artagnan!“ zvolal a ustúpil o krok. „Pusťte pána d’Artagnana!“

Vtom už zaznel tupý úder, akoby niekto obuškom udrel vola po hlave. Porthos práve odstránil svojho protivníka. D’Artagnan sa obrátil a videl, ako nešťastník leží na štyri kroky od koča.

„A teraz tryskom!“ zvolal na kočiša. „Šibaj, šibaj!“

Kočiš prudko šibol kone a ušľachtilé zvieratá vyrazili. Bolo počuť krik ľudí, ktorých koč pováľal na zem. O chvíľu koč preletel cez bránu.

„Do Cours-la-Reine!“ zvolal d’Artagnan na kočiša.

Potom sa obrátil k Mazarinovi:

„Monsignor, teraz sa môžete pomodliť päťkrát Otčenáš a päťkrát Zdravas a poďakovať sa Bohu, že ste vyviazli s celou kožou. Ste zachránený, ste slobodný!“

Mazarin namiesto odpovede zastonal. Nemohol uveriť takému zázraku.

O päť minút koč zastavil v Cours-la-Reine.

„Monsignor je spokojný so sprievodom?“ opýtal sa mušketier.

„Nadmieru, pane,“ odvetil Mazarin a opovážil sa vystrčiť hlavu cez dvierka, „teraz urobte to isté pre kráľovnú.“

„Nebude to o nič ľahšie,“ povedal d’Artagnan a skočil na zem. „Pán du Vallon, zverujem vám jeho eminenciu.“

„Buďte pokojný,“ stisol mu Porthos ruku.

D’Artagnan mu ju potriasol.

„Au!“ zastonal Porthos.

D’Artagnan pozrel udivene na priateľa.

„Čo sa deje?“ spýtal sa.

„Myslím, že som si vykĺbil zápästie,“ povedal Porthos.

„Doparoma, prečo mlátite hlava-nehlava?“

„Musel som, mieril na mňa pištoľou. Ako ste sa vy zbavili toho svojho?“

„Och, to nebol chlap,“ odvetil d’Artagnan.

„A kto?“

„Prízrak.“

„A…“

„A ja som ho zaklial.“

Bez ďalšieho vysvetľovania vzal d’Artagnan pištole, ktoré boli na prednej lavici, zastrčil ich za pás, prehodil si plášť, a pretože sa nechcel vrátiť tou istou cestou, ktorou pred chvíľou vyšiel, vydal sa k Richelieuovej bráne.

LV. Koč pána koadjútora

D’Artagnan mal dosť času a namiesto toho, aby sa vrátil bránou Saint-Honoré, urobil si obchôdzku a vrátil sa Richelieuovou bránou. Vyšli mu oproti, a keď podľa klobúka s perami a plášťa s páskami poznali, že je to dôstojník mušketierov, obklopili ho a nútili ho kričať: „Preč s Mazarinom!“ A on kričal tak hlasno, že aj tí najneúprosnejší boli spokojní.

Kráčal Richelieuovou ulicou a uvažoval, ako odviesť kráľovnú, lebo odviezť ju v koči s francúzskym znakom, o tom nemohlo byť ani reči. Pred palácom pani de Guéménée zazrel akýsi koč. Zrazu akoby ho čosi osvietilo:

„Ach, doparoma, to by bola fantastická lesť.“

Podišiel ku koču, pozrel na znak na dvierkach a na livrej kočiša, spiaceho na prednom sedadle.

„Veď je to koč pána koadjútora,“ zistil napokon, „namojdušu, začínam veriť, že prozreteľnosť je s nami.“

Potichu vošiel do koča, potiahol za hodvábnu šnúru, ktorá bola priviazaná kočišovi na malíček a povedal:

„Do Kráľovského paláca.“

Náhle prebudený kočiš zamieril na určené miesto, netušiac, že rozkaz mu dal niekto iný, a nie jeho pán. Sluha v paláci sa práve chystal zavrieť bránu, keď však videl nádherný koč, nepochyboval, že ide o významnú návštevu a nechal ich prejsť. Až keď koč zastavil pod stĺporadím, kočiš zbadal, že chýbajú sluhovia.

Myslel si, že je to rozkaz pána koadjútora, zoskočil dolu, stále držiac opraty a išiel otvoriť dvierka.

D’Artagnan vyskočil z koča, a keď kočiš vydesený, že nevidí svojho pána, cúvol, mušketier ho chytil ľavou rukou za golier a pravou mu položil pištoľ na krk:

„Len sa opováž povedať slovo a budeš nebohý!“ povedal d’Artagnan.

Kočiš zistil, že sa dostal do pasce, ostal s otvorenými ústami a vypleštenými očami.

Po dvore sa prechádzali dvaja mušketieri. D’Artagnan ich privolal.

„Pán de Bellière,“ povedal jednému, „buďte taký láskavý, preberte opraty z rúk tohto muža, vystúpte na predné sedadlo, zájdite s kočom k dverám tajného schodiska a počkajte na mňa. Je to veľmi dôležité a súvisí to so službou kráľovi.“

Mušketier, ktorý vedel, že jeho poručík by si nerobil zlé žarty v službe, poslúchol bez slova, hoci rozkaz sa mu zdal dosť čudný.

D’Artagnan sa obrátil k druhému mušketierovi:

„Pán du Verger, pomôžte mi odviesť toho muža na bezpečné miesto.“

Mušketier sa nazdával, že jeho poručík práve zatkol nejakého preoblečeného princa, uklonil sa a tasil meč na znamenie, že je pripravený.

D’Artagnan vyšiel po schodoch, za ním kráčal jeho zajatec a vzadu mušketier. Poručík prešiel po chodbe a vošiel do Mazarinovej pracovne, kde Bernouin už netrpezlivo čakal správy o svojom pánovi.

„Ako, pane?“ spýtal sa.

„Všetko ide výborne, drahý pán Bernouin. Tu je muž, ktorého treba dať na bezpečné miesto.“

„Kam, pane?“

„Kam chcete, len aby miesto, ktoré vyberiete, malo nejaké okenice, čo sa dajú zavrieť na zámku, a dvere, ktoré sa dajú zamknúť na kľúč.“

„Dobre, pane,“ odvetil Bernouin a zaviedol úbohého kočiša do pracovne s mrežami na oknách.

„A teraz, milý priateľ, vás žiadam, aby ste mi odovzdali svoj klobúk a plášť,“ povedal d’Artagnan.

Kočiš sa vôbec nebránil: napokon, bol taký prekvapený tým, čo sa stalo, že sa potácal a jachtal ako opitý. D’Artagnan vložil šaty komorníkovi pod pazuchu.

„Pán du Verger,“ povedal d’Artagnan, „teraz ostanete s tým mužom, kým vám pán Bernouin nepríde otvoriť. Táto stráž bude trochu dlhá a pramálo veselá, to viem, ale chápete, kráľovská služba,“ dodal vážne.

„Rozkaz, pán poručík,“ odpovedal mušketier, vidiac, že ide o vážne veci.

„A ešte niečo,“ spomenul si d’Artagnan, „ak ten človek bude chcieť ujsť alebo kričať, prebodnite ho mečom.“

Mušketier prikývol, čím dával najavo, že splní rozkaz do písmena.

Odbíjala polnoc. D’Artagnan odišiel s Bernouinom.

„Zaveďte ma do kráľovninej modlitebne,“ požiadal, „oznámte jej, že som tu a potom položte tento balík s dobre nabitou mušketou na lavičku ku kočišovi. Koč čaká pri tajnom schodisku.“

Bernouin voviedol d’Artagnana do modlitebne.

V Kráľovskom paláci nebolo badať nijakej zmeny. O desiatej odišli už takmer všetci hostia. Tí, čo mali ujsť s kráľovským dvorom, poznali heslo a každý vedel, že od polnoci do jednej hodiny má byť v Cours-la-Reine.

O desiatej Anna Rakúska odišla ku kráľovi. Monsieur si práve ľahol a mladý Ľudovít sa ešte hral, staval olovených vojačikov do bojovej línie.

„La Porte, je čas uložiť jeho veličenstvo,“ povedala kráľovná.

Kráľ žiadal, aby mohol ostať ešte chvíľu hore, že sa mu vôbec nechce spať. Kráľovná sa však nedala prehovoriť.

„Ľudovít, zajtra ráno o šiestej sa predsa máte ísť kúpať do Conflans! Zdá sa mi, že sám ste o to požiadali.“

„Máte pravdu, madam,“ odpovedal kráľ, „už aj idem do svojej izby, len čo ma pobozkáte. La Porte, dajte sviečku pánu rytierovi de Coislin.“

Kráľovná pritlačila pery na biele hladké čelo, ktoré jej vznešené dieťa natrčilo s vážnosťou zaváňajúcou etiketou.

„Usilujte sa zaspať, Ľudovít, lebo vás zavčasu zobudia,“ povedala kráľovná.

„Pokúsim sa vás poslúchnuť, madam,“ povedal mladý Ľudovít, „ale naozaj sa mi nechce spať.“

„La Porte,“ povedala potichu kráľovná, „nájdite pre jeho veličenstvo nejakú nudnú knihu a vy sa ešte nezobliekajte.“

Kráľ vyšiel v sprievode rytiera de Coislin, ktorý niesol svietnik.

Kráľovná sa vrátila do svojho apartmánu. Dvorné dámy, pani de Brégy, slečna de Beaumont, pani de Motteville a jej sestra Socratine, ktorú tak nazývali pre jej múdrosť, priniesli kráľovnej do šatne zvyšky večere.

Kráľovná povydávala rozkazy, hovorila o obede, na ktorý ju na druhý deň pozval markíz de Villequier, určila osoby, na ktoré pripadla pocta robiť jej sprievod, oznámila návštevu vo Val-de-Grâce, kde chcela vykonať svoju pobožnosť a nariadila svojmu prvému komorníkovi Béringhenovi, aby ju tam sprevádzal.

Po skončení večere s dvornými dámami kráľovná predstierala, že je veľmi unavená a odišla do svojej spálne. Pani de Motteville, ktorá mala v ten večer službu, išla s ňou a pomohla jej vyzliecť. Kráľovná si potom ľahla, chvíľu sa s ňou milo zhovárala a prepustila ju.

Práve v tej chvíli vchádzal d’Artagnan na koadjútorovom koči do Kráľovského paláca. Vzápätí odišli koče dvorných dám a brána sa zavrela.

Odbíjala polnoc. O päť minút Bernouin prešiel kardinálovou tajnou chodbou a zaklopal na spálni kráľovnej.

Anna Rakúska mu šla otvoriť. Bola už znovu oblečená, mala na sebe pančuchy a dlhý plášť.

„To ste vy, Bernouin?“ spýtala sa. „Prišiel pán d’Artagnan?“

„Áno, madam, čaká v modlitebni, až bude vaše veličenstvo pripravené.“

„Som pripravená. Choďte za La Portom, nech ihneď zobudí kráľa a oblečie ho, potom zájdite k maršalovi de Villeroy a odovzdajte mu odo mňa správu.“

Bernouin sa uklonil a vyšiel zo spálne.

Kráľovná vošla do modlitebne, v ktorej svietila jednoduchá lampka z benátskeho skla. Zbadala d’Artagnana a spýtala sa:

„Ste pripravený?“

„Áno, madam.“

„A čo je s pánom kardinálom?“

„Odišiel bez ťažkostí. Čaká na vaše veličenstvo v Cours-la-Reine.“

„Ako pôjdeme?“

„Rátal som so všetkým, vaše veličenstvo čaká koč…“

„Poďme ku kráľovi.“

D’Artagnan sa uklonil a kráčal za kráľovnou.

Mladý Ľudovít bol už oblečený, chýbali mu len topánky a kabátec. Dal sa obliecť, ale tváril sa udivene a zasýpal La Porta otázkami. Ten mu stále odpovedal:

„Sire, je to kráľovnin rozkaz.“

Kráľovo lôžko bolo odokryté, prestieradlá na ňom boli chatrné, opotrebované a na mnohých miestach deravé. Bol to len jeden z dôkazov Mazarinovej lakomosti.

Kráľovná vošla do izby, d’Artagnan ostal vo dverách. Keď chlapec zbadal kráľovnú, vytrhol sa La Portovi z rúk a bežal k nej.

Kráľovná kývla na d’Artagnana, aby podišiel bližšie.

D’Artagnan poslúchol.

„Syn môj,“ povedala Anna Rakúska a ukázala na mušketiera, ktorý stál pokojne s obnaženou hlavou, „tu je pán d’Artagnan, statočný ako niektorý z dávnych hrdinov, ktorých príbehy rád počúvate, keď vám ich rozprávajú moje dámy. Dobre si zapamätajte jeho meno a dobre sa naňho pozrite, aby ste nezabudli na jeho tvár, lebo dnes večer nám urobí veľkú službu.“

Mladý kráľ hrdo pozrel na dôstojníka a zopakoval:

„Pán d’Artagnan?“

„Áno, syn môj.“

Mladý kráľ pomaly dvihol ruku a podal ju mušketierovi. Ten pokľakol a pobozkal ju.

„Pán d’Artagnan, dobre, madam,“ opakoval Ľudovít.

V tej chvíli bolo počuť akýsi hluk.

„Čo je to?“ spýtala sa kráľovná.

„Och,“ d’Artagnan napínal sluch, „ľud sa búri.“

„Musíme utiecť,“ povedala kráľovná.

„Vaše veličenstvo mi rozkázalo, aby som riadil tento útek. Musíme zostať a dozvedieť sa najprv, o čo ide.“

„Pán d’Artagnan!“

„Ručím za všetko.“

Nič sa neprenáša rýchlejšie ako dôvera. Kráľovná, plná sily a odvahy, vedela oceniť tieto dve cnosti u iných.

„Tak robte niečo,“ povedala, „spolieham sa na vás.“

„Dovolí mi vaše veličenstvo vydávať v jeho mene rozkazy, týkajúce sa tejto záležitosti?“

„Vydávajte rozkazy, pane.“

„Čo zase chce ten ľud?“ spýtal sa kráľ.

„To sa dozvieme, sire,“ odvetil d’Artagnan a rýchlo vyšiel z izby.“

Vrava bola čoraz silnejšia, akoby obopínala celý Kráľovský palác. V paláci bolo počuť výkriky, ale nebolo im rozumieť. Bolo však jasné, že ide o vzbúrencov. Napoly oblečený kráľ, kráľovná i La Porte stáli nepohnute, počúvali a čakali.

Pribehol Comminges, ktorý mal v tú noc službu v Kráľovskom paláci: na nádvoriach a v stajniach mal takmer dvesto mužov, dával ich kráľovnej k dispozícii.

„Čo sa deje?“ spýtala sa Anna Rakúska.

„Rozšírila sa správa, že kráľovná odišla z Kráľovského paláca a vzala so sebou kráľa, a ľud žiada, ak to nie je pravda, aby sa mu podal nejaký dôkaz. Inakšie hrozí, že zničí Kráľovský palác.“

„Och, tentoraz je to príliš silné,“ zvolala kráľovná, „dokážem im, že som neodišla.“

Z tváre kráľovnej d’Artagnan vyčítal, že panovníčka chce vydať nejaký unáhlený rozkaz. Podišiel k nej a pošepol jej:

„Vaše veličenstvo mi ešte stále dôveruje?“

Ten hlas ňou otriasol.

„Áno, pane, úplne vám dôverujem,“ odvetila. „Vravte…“

„Bola by kráľovná taká láskavá a správala by sa podľa mojich rád?“

„Vravte.“

„Nech vaše veličenstvo pošle preč pána de Comminges a rozkáže mu, aby sa so svojimi ľuďmi zavrel v strážnici a stajniach.“

Comminges pozrel na d’Artagnana závistlivo, ako sa díva každý dvoran na nového šľachtica.

„Počuli ste, Comminges?“ povedala kráľovná.

D’Artagnan podišiel ku Commingesovi, lebo obvyklým dôvtipom odhalil jeho nespokojný pohľad.

„Pán de Comminges, prepáčte,“ povedal, „obaja sme služobníkmi kráľovnej, však?“

Comminges sa uklonil a odišiel.

„A mám ďalšieho nepriateľa,“ skonštatoval d’Artagnan.

„Čo teraz?“ obrátila sa kráľovná na d’Artagnana. „Počujete, hluk silnie namiesto toho, aby utíchal.“

„Madam, ľud chce vidieť kráľa. Musí ho vidieť,“ povedal d’Artagnan.

„Ako? Musí ho vidieť? Kde? Z balkóna?“

„Nie, madam, tu v posteli, ako spí.“

„Vaše veličenstvo, pán d’Artagnan má úplnú pravdu!“ pridal sa La Porte.

Kráľovná premýšľala a usmiala sa ako žena, ktorej dvojtvárnosť nie je cudzia.

„Máte pravdu,“ zašepkala.

„Pán La Porte,“ povedal d’Artagnan, „cez mreže Kráľovského paláca oznámte ľudu, že sa splní jeho želanie a o päť minút uvidí kráľa dokonca v posteli. Dodajte, že kráľ spí a kráľovná prosí, aby ľud utíchol, lebo ho zobudí.“

„Ale nie všetci, delegácia dvoch či štyroch osôb?“

„Všetci, madam.“

„Myslíte na to, že nás tu zdržia až do rána?“

„Skončíme za štvrť hodiny. Ručím vám za to, madam. Verte mi, poznám ľud, je to veľké decko, a preto sa s ním treba maznať. Pred spiacim kráľom bude nemý, pokojný a krotký ako baránok.“

„Choďte, La Porte,“ povedala kráľovná.

Mladý kráľ sa priblížil k matke a spýtal sa:

„Prečo treba hneď robiť všetko, čo si títo ľudia zmyslia?“

„Musíme, syn môj,“ odvetila Anna Rakúska.

„Ak sa mi hovorí, že musím, už nie som teda kráľom?“

Kráľovná neodpovedala.

„Sire,“ povedal d’Artagnan, „dovolí mi vaše veličenstvo, aby som sa na niečo spýtal?“

Ľudovít XIV. sa obrátil, udivený, že si niekto dovoľuje osloviť ho. Kráľovná chlapcovi stisla ruku.

„Áno, pane,“ odpovedal.

„Pamätá sa vaše veličenstvo na chvíle, keď sa hralo vo fontainebleauskom parku alebo na nádvoriach versaillského paláca a keď sa odrazu zatiahla obloha a zarachotil hrom?“

„Áno, pamätám sa.“

„Akokoľvek sa vaše veličenstvo ešte chcelo hrať, hrom vravel: Vráťte sa, sire, musíte sa vrátiť.“

„Isteže, pane, ale povedali mi, že hrom je hlas Boží.“

„Nuž, sire, počúvajte huk ľudu a uvidíte, že sa nápadne podobá hromu,“ povedal d’Artagnan.

V tej chvíli sa naozaj ozval strašný rachot, ktorý k nim privial nočný vánok. Odrazu akoby zázrakom stíchol.

„Pozrite, sire, práve oznámili ľudu, že spíte,“ povedal d’Artagnan. „Vidíte, že ešte stále ste kráľom.“

Kráľovná udivená hľadela na toho zvláštneho muža, ktorého skvelá odvaha radila k najväčším hrdinom a jemná a ľstivá duchaplnosť stavala vysoko nad mnohých ľudí.

Vošiel La Porte.

„Tak čo, La Porte?“ spýtala sa kráľovná.

„Madam,“ odvetil, „predpoveď pána d’Artagnana sa splnila. Utíšili sa, akoby šľahol čarovným prútikom. Otvoria im brány a o päť minút sú tu.“

„La Porte, keby ste namiesto kráľa uložili jedného zo svojich synov, my by sme zatiaľ odišli,“ uvažovala kráľovná.

„Ak mi to rozkazuje vaše veličenstvo, ja a moji synovia sme kráľovnej k službám,“ odpovedal La Porte.

„To teda nie,“ zvolal d’Artagnan, „keby niektorý z nich poznal jeho veličenstvo a prišiel by na to, že sme ich podviedli, všetko by bolo stratené.“

„Máte pravdu, pane, vždy máte pravdu,“ odvetila Anna Rakúska. „La Porte, uložte kráľa do postele.“

La Porte uložil kráľa oblečeného do postele a prikryl ho až o bradu. Kráľovná sa nahla nad neho a pobozkala ho na čelo.

„Tvárte sa, že spíte, Ľudovít,“ povedala.

„Áno, ale nechcem, aby sa ma niekto z nich dotkol,“ povedal kráľ.

„Sire, som pri vás,“ odvetil d’Artagnan, „a ručím vám, že každý, kto by sa to odvážil urobiť, zaplatí za to životom.“

„A čo teraz?“ spýtala sa kráľovná. „Už počuť, ako prichádzajú.“

„Pán La Porte, choďte im oproti a znovu im pripomeňte, aby boli ticho. Madam, čakajte na nich pri dverách. Ja si stanem k záhlaviu a som ochotný za kráľa zomrieť.“

La Porte vyšiel von, kráľovná si stala k závesu, d’Artagnan sa skryl za záclonky.

Vzápätí bolo počuť tlmený krok davu ľudí, kráľovná nadvihla záves, priložila prst k ústam a povedala:

„Vstúpte, páni, vstúpte.“

Davom sa prehnala akási vlna rozpakov. Ľud čakal odpor, čakal, že bude musieť vylomiť brány a pošliapať stráže, lenže mreže sa otvorili samy a kráľ nemal pri posteli okrem matky nijakú stráž. Aspoň sa tak zdalo.

Ľudia, čo boli na čele, začali jachtať a usilovali sa ustúpiť.

„Poďte ďalej, páni!“ posmeľoval ich La Porte „Kráľovná vám to dovoľuje.“

Jeden z nich, odvážnejší než ostatní, prekročil prah a priblížil sa na prstoch k posteli. Ostatní ho napodobnili, vzápätí sa izba potichu naplnila, všetci však vyzerali ako najpokornejší a najoddanejší dvorania. Za dverami bolo vidieť hlavy tých, čo sa dnu už nedostali a čo sa vypínali na prstoch. D’Artagnan všetko videl cez otvor, ktorý si urobil v záclonkách. Spoznal aj prvého muža, ktorý vošiel dnu. Bol to Planchet.

„Pane,“ povedala mu kráľovná, lebo pochopila, že je vodcom celej tej bandy, „želali ste si vidieť kráľa a chcela som vám ho ukázať osobne. Podíďte bližšie, pozrite sa na neho a povedzte, či vyzeráme ako ľudia, ktorí chcú ujsť.“

„Nie, určite nie,“ odpovedal Planchet trochu prekvapený nečakanou poctou, akej sa mu dostalo.

„Povedzte to mojim dobrým a verným Parížanom,“ pokračovala Anna Rakúska s úsmevom, „povedzte, čo ste videli: kráľ spí v posteli a kráľovná si tiež chce ísť ľahnúť.“

„Poviem to, madam, a tí, čo sú so mnou, určite povedia to isté, ale…“

„Ale čo?“ spýtala sa Anna Rakúska.

„Nech mi vaše veličenstvo odpustí,“ pokračoval Planchet, „ale leží v tej posteli skutočne kráľ?“

Anna Rakúska sa zachvela.

„Ak máte medzi sebou niekoho, kto pozná kráľa, nech príde sem a nech povie, či je to naozaj jeho veličenstvo.“

Nejaký muž zahalený v plášti, do ktorého si skrýval tvár, podišiel bližšie, nahol sa nad kráľa a hľadel na neho.

„Je to kráľ,“ odvetil a narovnal sa. „Boh žehnaj jeho veličenstvu!“

A všetci ľudia, ktorí vošli dnu rozzúrení, sa rozcítili a požehnávali kráľovskému dieťaťu.

„Priatelia, teraz sa poďakujme kráľovnej a poďme preč,“ povedal Planchet.

Každý sa poklonil a potichu vytratil z miestnosti. Planchet, ktorý prišiel prvý, odchádzal posledný.

Kráľovná ho zastavila.

„Priateľu, ako sa voláte?“ spýtala sa.

Planchet sa obrátil, prekvapený touto otázkou.

„Áno, vaša dnešná návšteva je pre mňa takou cťou, ako keby ste boli princovia, preto si želám vedieť vaše meno.“

,Áno, aby si ma chytila ako princa, ďakujem pekne,‘ pomyslel si Planchet.

D’Artagnan sa zachvel, že Planchet sa dá zviesť ako vrana v bájke, povie svoje meno a kráľovná potom ľahko zistí, že Planchet bol jeho sluhom.

„Madam,“ riekol zdvorilo Planchet, „volám sa Dulaurier, som vám k službám.“

„Ďakujem, pán Dulaurier,“ odvetila kráľovná, „a čo robíte?“

„Madam, som obchodník so súknom v ulici des Bourdonais.“

„To je všetko, čo som chcela vedieť,“ odvetila kráľovná. „Milý pán Dulaurier, som vám veľmi zaviazaná, ešte o mne počujete.“

„Ale, ale,“ šepkal si d’Artagnan, keď vyšiel spoza záclonky, „majster Planchet vôbec nie je hlupák, vidieť, že sa mu dostalo výchovy v dobrej škole.“

Všetci účastníci tejto scény zostali potom chvíľu bez slova; kráľovná pri dverách, d’Artagnan vyklonený zo svojho úkrytu, kráľ opierajúci sa o lakeť a pripravený klesnúť znovu na posteľ pri najmenšom pohybe, ktorý by naznačoval návrat davu. Hluk však čím ďalej tým viac ustupoval, až napokon úplne zanikol.

Kráľovná si oddýchla, d’Artagnan si utrel vlhké čelo, kráľ sa zošmykol z postele a povedal:

„Odíďme.“

Vtom sa objavil La Porte.

„Čo je?“ spýtala sa kráľovná.

„Zašiel som s nimi až k bráne,“ odpovedal komorník. „Ohlásili svojim druhom, že videli kráľa a že sa rozprávali s kráľovnou. Odišli hrdo a víťazoslávne.“

„Och, úbožiaci!“ zašepkala kráľovná. „Draho zaplatia za túto smelosť, sľubujem.“

Potom sa obrátila k d’Artagnanovi a povedala:

„Pane, dnes večer ste mi dali najlepšie rady, aké som kedy v živote dostala. Pokračujte, čo mám robiť ďalej?“

„Pán La Porte, doobliekajte jeho veličenstvo,“ povedal d’Artagnan.

„Môžeme teda odísť?“ spýtala sa kráľovná.

„Kedykoľvek to vaše veličenstvo bude chcieť, stačí len zísť tajným schodiskom a ja už budem dolu pri dverách.“

„Choďte, pane, idem za vami,“ vyzvala ho kráľovná.

D’Artagnan vzal balík, ktorý Bernouin položil podľa rozkazu mušketierovi k nohám. Boli v ňom klobúk a plášť kočiša pána de Gondy. Plášť si prehodil cez plecia a klobúk si nasadil na hlavu.

Mušketier zliezol z predného sedadla.

„Pane, pusťte na slobodu svojho druha, ktorý stráži kočiša. Obaja sadnite na kone, zabehnite na Tiquetonnovu ulicu do hostinca U kozičky a vezmite môjho koňa i koňa pána du Vallon, osedlajte ich a pripravte do boja. Potom sa musíte dostať s koňmi z Paríža, budete ich viesť za uzdu a prídete s nimi do Cours-la-Reine. Keby ste v Cours-la-Reine už nikoho nenašli, choďte až do Saint-Germain. Je to služba pre kráľa,“ zdôrazňoval d’Artagnan.

Mušketier priložil ruku ku klobúku a odišiel preč, aby splnil d’Artagnanov rozkaz.

D’Artagnan si sadol na predné sedadlo. Za opaskom mal pár pištolí, pod nohami mušketu, za sebou meč vytiahnutý z puzdra.

A už sa objavila kráľovná, za ňou kráčal kráľ a jeho brat, vojvoda z Anjou.

„Koč pána koadjútora!“ zvolala kráľovná a cúvla o krok.

„Áno, madam, smelo si doň sadnite, ja budem viesť,“ povedal d’Artagnan.

Kráľovná vykríkla od prekvapenia a nasadla do koča. Kráľ a Monsieur nastúpili za ňou.

„Poďte, La Porte,“ pokynula kráľovná.

„Akože, madam, do toho istého koča ako vaše veličenstvo!“ zvolal komorník.

„Dnes nám nejde o kráľovskú etiketu, ale o kráľovu záchranu. Nastúpte, La Porte!“

La Porte poslúchol.

„Stiahnite záclonky,“ rozkázal d’Artagnan.

„Nevyvolá to nedôveru, pane?“ spýtala sa kráľovná.

„Nech sa vaše veličenstvo nestrachuje, mám pripravenú odpoveď,“ odvetil d’Artagnan.

Zatiahli záclonky a galopom vyrazili Richelieuovou ulicou. Keď došli k bráne, priblížil sa veliteľ hliadky s lampášom v ruke a za ním asi dvanásť mužov.

D’Artagnan kývol na veliteľa, aby podišiel bližšie.

„Poznáte koč?“ spýtal sa seržanta.

„Nepoznám,“ odvetil seržant.

„Pozrite si erb.“

Seržant podišiel s lampášom bližšie k dverám.

„To je erb pána koadjútora!“ povedal.

„Pst, baví sa s pani de Guéménée.“

Seržant sa rozosmial.

„Otvorte bránu, viem, kto je tam,“ povedal. Potom podišiel k stiahnutým záclonkám a dodal: „Príjemnú zábavu, monsignor!“

„Nevychovanec, veď ma vyženie,“ zvolal naňho d’Artagnan.

Brána zaškrípala. Keď d’Artagnan videl, že je cesta voľná, šibol prudko kone, a tie sa cvalom vydali ďalej.

O päť minút dobehli kardinálov koč.

„Mousqueton,“ zakričal d’Artagnan, „odtiahnite záclonky na koči jeho veličenstva.“

„To je on,“ spoznal ho Porthos.

„Ako kočiš!“ zvolal Mazarin.

„A na koči pána koadjútora!“ dodala kráľovná.

„Corpo di Dio, pán d’Artagnan,“ povedal Mazarin, „ste hodný zlata!“

LVI. Ako d’Artagnan zarobil dvestodevätnásť a Porthos dvestopätnásť louisdorov predajom slamy

Mazarin chcel ihneď odísť do Saint-Germain, ale kráľovná nástojila, že počká na osoby, s ktorými si na tomto mieste dohovorila schôdzku. Kardinálovi ponúkla len La Portovo miesto v koči. Kardinál teda prešiel do druhého koča.

Zvesť, že kráľ má v noci odísť z Paríža, sa zaiste nerozšírila bez príčiny. O tomto tajomstve vedelo desať až dvanásť ľudí už od šiestej hodiny večer a akokoľvek boli všetci diskrétni, nemohli vydať rozkaz na odchod, aby sa to neprezradilo. Napokon, každý z nich mal niekoľko blízkych osôb, a keďže nikto nepochyboval o tom, že kráľovná odchádza z Paríža s hrôzostrašnými plánmi pomsty, každý o tom upovedomil svojich priateľov alebo príbuzných. Tak sa stalo, že zvesť o kráľovninom odchode sa rozletela ulicami ako výbuch pušného prachu.

Po koči kráľovnej prišiel koč pána Princa: boli v ňom pán de Condé, princezná a princezná vdova.

V druhom koči sa doviezli pán vojvoda Orleánsky, pani vojvodkyňa, ich dcéra a páter de la Rivière, princov nerozlučný obľúbenec a dôverný radca.

V treťom koči boli pán de Longueville a princ de Conti, brat a švagor pána Princa. Keď vystúpili, podišli ku koču, v ktorom boli kráľ a kráľovná a zložili jeho veličenstvu poklonu.

Kráľovná im nazrela do koča, lebo dvierka ostali otvorené a zistila, že je prázdny.

„A kdeže je pani de Longueville?“ spýtala sa.

„Ozaj, kde je moja sestra?“ začudoval sa pán Princ.

„Pani de Longueville sa necíti dobre, madam,“ odpovedal vojvoda, „a požiadala ma, aby som ju pred vaším veličenstvom ospravedlnil.“

Anna vrhla pohľad na Mazarina, a ten takmer nepozorovateľne kývol hlavou.

„Čo na to poviete?“ vyzvala ho kráľovná.

„Nazdávam sa, že Parížania si ju ponechajú ako rukojemníka,“ odvetil kardinál.

„Preto neprišla?“ spýtal sa potichu pán Princ svojho brata.

„Ticho, určite má na to svoje dôvody,“ znela odpoveď.

„Zahubí nás,“ zašepkal princ.

„Zachráni nás,“ odvetil Conti.

Začali prichádzať ostatné koče: Dorazili maršal de La Meilleraie, maršal de Villeroy, Guitaut, Villequier, Comminges, za nimi prišli aj dvaja mušketieri, ktorí viedli d’Artagnanovho a Porthosovho koňa. D’Artagnan a Porthos vyskočili do sediel. Porthosov kočiš vystriedal na kozlíku kráľovského koča d’Artagnana a Mousqueton namiesto neho viedol povoz.

„Budeme robiť predvoj,“ povedal d’Artagnan Porthosovi, „a zaistíme si v Saint-Germain dobré ubytovanie, lebo nikto sa tam o nás ani neobzrie. Som veľmi unavený.“

„Ja priam padám zo sedla, tak sa mi chce spať,“ hundral Porthos.

„A pritom to nebola ani bitka! Parížania sú skutočne hlupáci.“

„A nebude to tým, že my sme obratnejší?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Možno.“

„Čo robí zápästie?“

„Lepší sa. Myslíte, že ich tentoraz máme?“

„Čo?“

„Vy svoje povýšenie a ja svoj titul.“

„Stavil by som sa, že áno, namojdušu. Ostatne, ak si na to nespomenú, ja im to pripomeniem.“

„Počuť kráľovnin hlas,“ poznamenal Porthos, „zdá sa, že chce vysadnúť na koňa.“

„Ej, chcela by, ale…“

„Čo ale?“

„Ale kardinál nechce. Páni,“ pokračoval d’Artagnan a obrátil sa k dvom mušketierom, „sprevádzajte kráľovnin koč a nevzďaľujte sa od dvierok. My ideme pripraviť ubytovanie.“

A d’Artagnan s Porthosom popchli kone smerom do Saint-Germain.

„Ideme, páni!“ rozkázala aj kráľovná. Kráľovský koč sa vydal na cestu a za ním ostatné koče a vyše päťdesiat jazdcov.

Do Saint-Germain dorazili bez nehody. Keď kráľovná schádzala zo schodíka, pán Princ ju čakal s obnaženou hlavou, aby jej ponúkol rameno.

„Aké to bude prebudenie pre Parížanov!“ tešila sa rozžiarená Anna Rakúska.

„To je vojna,“ povedal princ.

„Nuž nech je! Nemáme so sebou víťaza z Rocroy, Nordlingenu a z Lensu?“

Princ sa uklonil na znak vďaky.

Boli tri hodiny ráno. Kráľovná vošla do zámku prvá, ostatní šli za ňou. Sprevádzalo ju takmer dvesto ľudí.

„Páni,“ povedala kráľovná so smiechom, „ubytujte sa v zámku, je priestranný, istotne nikomu nebude chýbať miesto. Pretože sa však nerátalo s naším príchodom, sú pripravené len tri postele. Jedna pre kráľa, druhá pre mňa…“

„A tretia pre Mazarina,“ dodal potichu pán Princ.

„A ja budem spať na dlážke?“ nútil sa Gaston Orleánsky do úsmevu.

„To nie, milosť, lebo tretia posteľ je určená pre vašu výsosť,“ povedal rýchlo Mazarin.

„A vy?“ spýtal sa princ.

„Nepôjdem spať, budem ešte pracovať,“ odpovedal Mazarin.

Gaston si dal ukázať izbu s posteľou. O to, kde bude bývať jeho manželka s dcérou, sa ani najmenej nezaujímal.

„A ja si veru idem ľahnúť,“ rozhodol sa d’Artagnan. „Poďte so mnou, Porthos.“

Porthos sa pobral za d’Artagnanom s pevnou dôverou, ktorú mal vždy k rozumným rozhodnutiam svojho priateľa.

Kráčali vedľa seba po zámockom nádvorí a Porthos vyvaľoval oči na d’Artagnana, ktorý na prstoch čosi rátal.

„Štyristo kusov po pistoli za kus, to znamená štyristo pistolí.“

„Áno, štyristo pistolí,“ povedal Porthos, „ale čo stojí to štyristo pistolí?“

„Pistola je málo, louisdor,“ pokračoval d’Artagnan.

„Čo stojí louisdor?“

„Štyristo kusov po louisdore, to je štyristo louisdorov.“

„Štyristo?“ spýtal sa Porthos.

„Áno, je ich dvesto, a potrebujeme aspoň dva kusy na osobu. Dva kusy na osobu, to znamená štyristo.“

„Štyristo, ale čoho?“

„Počúvajte…“ a pretože tam boli všelijakí ľudia, ktorí vypliešťali okále na príchod kráľovského dvora, zašepkal to Porthosovi do ucha.

„Rozumiem,“ odvetil Porthos, „výborne rozumiem, namojdušu! Po dvesto louisdorov na jedného, to je krásne. Ale čo na to povedia?“

„Nech povedia, čo chcú. A bude sa vôbec vedieť, že sme to boli my?“

„A ktože to porozdeľuje?“

„Máme predsa Mousquetona.“

„A moja livrej? Spoznajú moju livrej,“ namietal znepokojene Porthos.

„Oblečie si kabát naopak.“

„Vy máte vždy pravdu, milý môj,“ zvolal Porthos, „ale odkiaľ, doparoma, beriete tie nápady?“

D’Artagnan sa usmial.

Priatelia sa pustili prvou ulicou, na ktorú natrafili. Porthos zaklopal na dvere prvého domu vpravo a d’Artagnan na dvere prvého domu vľavo.

„Slamu,“ požiadali.

„Nemáme, pane,“ odpovedali ľudia, čo im prišli otvoriť, „ale obráťte sa na obchodníka s krmovinami.“

„Kde býva?“

„V poslednej bráne na tejto ulici.“

„Vpravo alebo vľavo?“

„Vľavo.“

„Má ešte niekto v Saint-Germain slamu?“

„Hostinský Korunovaného barana a sedliak Tučný Louis.“

„Kde bývajú?“

„Na ulici des Ursulines.“

„Obaja?“

„Áno.“

„Výborne.“

Priatelia si nechali vysvetliť aj druhú a tretiu adresu tak presne ako prvú, potom sa d’Artagnan pobral k obchodníkovi s krmovinami a odkúpil od neho všetkých stopäťdesiat otiepok slamy po tri pistoly. Napokon sa vybral k hostinskému, kde našiel Porthosa, ktorý kúpil sto otiepok slamy takmer za takú istú cenu. Okrem toho im ešte sedliak Louis dal k dispozícii stoosedmesiat otiepok. Spolu to bolo štyristotridsať otiepok.

V Saint-Germain už nebolo viac slamy.

Celý nákup netrval ani pol hodiny. Mousquetona patrične poučili a postavili na čelo improvizovaného obchodu. Rozkázali mu, aby nedal z ruky ani steblo slamy pod louisdor za otiepku, má dostať teda za slamu štyristotridsať louisdorov.

Mousqueton krútil hlavou a nerozumel, čo si to dvaja priatelia vymysleli.

D’Artagnan sa s troma otiepkami slamy vrátil do zámku, kde sa všetci triasli od zimy, padali od únavy a závistlivo mysleli na kráľa, kráľovnú a Monsieura, ležiacich na poľných posteliach.

D’Artagnanov príchod do sály vyvolal všeobecný výbuch smiechu. D’Artagnan sa však tváril, akoby nevidel, že je predmetom všeobecnej pozornosti a začal si veľmi zručne a veselo pripravovať slamené lôžko. Všetkým ospalým úbožiakom sa rozžiarili oči.

„Slama!“ vykríkli. „Slama! Kde možno nájsť slamu?“

„Zavediem vás tam,“ ponúkol sa Porthos a viedol záujemcov k Mousquetonovi, ktorý veľkodušne rozdával otiepky po louisdore za kus. Zdalo sa im to trochu drahé, ale keď sa človeku chce náramne spať, kto by nedal dva, ba aj tri louisdory za niekoľko hodín príjemného spánku?

D’Artagnan prepúšťal svoje hotové lôžko každému, kto oň mal záujem, a desaťkrát za sebou si nanovo ustlal. A pretože si všetci mysleli, že aj on zaplatil za svoju otiepku louisdor, dostal tak zo tridsať louisdorov za necelú polhodinu. O piatej ráno stála slama osemdesiat libier, ale už jej nebolo.

D’Artagnan odložil starostlivo štyri otiepky nabok. Vo vrecku mal kľúč od pracovne, kde si ich ukryl. Spolu s Porthosom odišli za Mousquetonom účtovať, ten im ako dôstojný správca odovzdal štyristotridsať louisdorov a pre seba si ešte nechal stovku. Mousqueton nevedel nič o tom, čo sa stalo v zámku a nechápal, prečo to jemu s tou slamou neprišlo na um o niečo skôr.

D’Artagnan odložil zlato do klobúka a vzápätí sa podelil s Porthosom. Každému sa dostalo dvestopätnásť louisdorov.

Až vtedy Porthos prišiel na to, že nemá slamu už ani pre seba. Obrátil sa teda k Mousquetonovi, ten však predal všetko do posledného stebla a tiež si nič nenechal.

Vrátil sa k d’Artagnanovi, ktorý si vďaka štyrom otiepkam pripravoval a vopred s rozkošou vychutnával mäkké lôžko, dobre vystlané pod hlavou, pekne upravené pri nohách, že by mu ho závidel aj sám kráľ, keby nebol spal v posteli.

D’Artagnan si za nič na svete nechcel rozhádzať lôžko, ale keď mu Porthos zaplatil štyri louisdory, privolil, aby spal s ním. Meč si dal pod hlavu, nabok uložil pištole, na nohy si natiahol plášť, naň si odložil klobúk a s rozkošou sa vystrel na šuštiacu slamu. Keď ho už začali hladkať príjemné sny, ktoré vyvolalo dvestodevätnásť louisdorov, utŕžených za štvrťhodinu, vo dverách sály sa ozval čísi hlas:

„Pán d’Artagnan! Pán d’Artagnan!“

„Tu,“ odvetil pohotovo Porthos, „tu!“

Porthos sa tešil, že ak sa niečo stalo a d’Artagnan bude musieť odísť, zostane na lôžku sám.

Pribehol k nim nejaký dôstojník a spýtal sa:

„Pán d’Artagnan?“

„Áno, pane, čo chcete?“

„Prišiel som po vás.“

„Od koho?“

„Od jeho eminencie.“

„Povedzte monsignorovi, že sa chystám spať, a že mu priateľsky radím, aby urobil to isté.“

„Jeho eminencia nešla a nepôjde spať a žiada vás, aby ste k nej okamžite prišli.“

„Nech parom zoberie toho Mazarina, ktorý nevie spať ako normálny človek!“ šomral d’Artagnan. „Čo odo mňa chce? Chce ma urobiť kapitánom? V tom prípade mu to prepáčim.“

Mušketier s hundraním vstal, vzal meč, klobúk, pištole a plášť a pobral sa za dôstojníkom. Porthos ostal sám ako jediný majiteľ lôžka a pokúšal sa napodobniť priateľovu krásnu polohu.

„Pán d’Artagnan, nezabudol som, ako horlivo ste mi slúžili, podám vám o tom dôkaz,“ povedal kardinál, keď videl, ako naňho mušketier zazerá.

,Začína sa to dobre,‘ pomyslel si d’Artagnan.

Mazarin mušketiera pozoroval a videl, ako sa mu rozjasňuje tvár.

„Pán d’Artagnan, veľmi túžite stať sa kapitánom?“

„Áno, monsignor.“

„A váš priateľ stále túži po barónskom titule?“

„V tejto chvíli sa mu sníva, monsignor, že ním už je!“

„Tak vezmite tento list a zaneste ho do Anglicka,“ povedal Mazarin a z puzdra vytiahol známy list.

D’Artagnan pozrel na obálku: nebola na nej žiadna adresa.

„Môžem vedieť, komu ho mám doručiť?“

„To sa dozviete, keď sa dostanete do Londýna, až tam môžete roztrhnúť prvú obálku.“

„Aké mi dávate rozkazy?“

„Poslúchať do písmena toho, komu je list určený.“

D’Artagnan si pripravoval ďalšie otázky, keď Mazarin dodal:

„Odídete do Boulogne, tam pri Anglickom erbe stretnete mladého šľachtica, pána Mordaunta.“

„Áno, monsignor, a čo mám robiť s tým šľachticom?“

„Nasledovať ho, kamkoľvek vás povedie.“

D’Artagnan udivene pozrel na kardinála.

„Už viete všetko, tak choďte,“ povedal Mazarin.

„Choďte, to sa ľahko povie,“ pokračoval d’Artagnan, „ale na to treba peniaze, a ja ich nemám.“

„Ach, vravíte, že nemáte peniaze?“ poškrabal sa Mazarin za uchom.

„Nemám, monsignor.“

„A čo je s tým diamantom, čo som vám dal včera večer?“

„Chcem si ho uchovať ako spomienku na vašu eminenciu. V Anglicku sa žije draho, monsignor, a najmä, ak je človek mimoriadnym vyslancom.“

„Hm, je to veľmi striedma krajina, ktorá od revolúcie žije veľmi jednoducho, ale, nuž dobre.“

Mazarin vzdychol, vytiahol zásuvku a vybral mešec.

„Čo poviete na tisíc toliarov?“

D’Artagnan ohrnul spodnú peru.

„Vravím, monsignor, že je to málo, lebo nepôjdem sám.“

„S tým rátam,“ poznamenal Mazarin, „pôjde s vami pán du Vallon, ten dôstojný šľachtic, lebo hneď po vás, drahý pán d’Artagnan, je to určite muž, ktorého milujem a ctím si z celého Francúzska najviac.“

„Tak potom, monsignor, ak ho máte natoľko rád a tak veľmi si ho vážite,“ ukázal d’Artagnan na mešec, ktorý Mazarin nepustil z ruky, „istotne chápete…“

„Dobre, kvôli nemu pridám dvesto toliarov.“

„Lakomec!“ zamrmlal si d’Artagnan. „A po návrate bude môcť hádam pán Porthos počítať s barónskym titulom a ja s povýšením?“ dodal nahlas.

„Čestné Mazarinovo slovo!“

„Radšej by som mal inú prísahu,“ povedal potichu d’Artagnan a nahlas dodal: „Nemohol by som vyjadriť svoju úctu jej veličenstvu kráľovnej?“

„Jej veličenstvo spí,“ odvetil rýchlo Mazarin, „a vy musíte ihneď odísť. Choďte teda, pane.“

„Ešte slovo, monsignor. Ak sa bude tam, kam ideme, bojovať, máme bojovať aj my?“

„Budete robiť to, čo vám rozkáže osoba, za ktorou vás posielam.“

„Dobre, monsignor,“ zakončil d’Artagnan a vystrel ruku k mešcu, „prejavujem vám celú svoju úctu.“

D’Artagnan pomaly vopchal mešec do vrecka, obrátil sa k dôstojníkovi a povedal:

„Pane, nezašli by ste, prosím vás, v mene jeho eminencie zobudiť pána du Vallon a nepovedali by ste mu, že ho čakám v stajniach?“

Dôstojník veľmi ochotne a rýchlo vyšiel.

Porthos sa práve vystrel na lôžku a začal podľa svojho zvyku ľubozvučne chrápať, keď vtom zacítil, že ho niekto klepe po pleci.

Myslel, že je to d’Artagnan, preto sa ani nehol.

„Od kardinála,“ povedal dôstojník.

„Čože?“ vyvalil naňho Porthos oči. „Čo to vravíte?“

„Vravím, že jeho eminencia vás posiela do Anglicka a pán d’Artagnan vás čaká v stajniach.“

Porthos zhlboka povzdychol, vstal, vzal si plstený klobúk, pištole, meč a plášť, pozrel na lôžko, kde si chcel schuti pospať, a vyšiel von.

Sotva sa zvrtol, dôstojník sa rozvalil na lôžku a Porthos ešte ani nevytiahol päty z miestnosti a dôstojník už chrápal, až sa všetko otriasalo. Bolo to celkom prirodzené, veď z celej tej spoločnosti, okrem kráľa, kráľovnej a jeho milosti Gastona Orleánskeho, bol jediný, čo spal zadarmo.

LVII. Správy od Aramisa

D’Artagnan sa pobral rovno do stajní. Svitalo. Zbadal svojho i Porthosovho koňa, boli priviazané k žľabu, ale k prázdnemu. Bolo mu ľúto tých úbohých zvierat a zašiel do kúta, kde zazrel lesknúť sa trochu slamy, ktorú určite obišlo nočné plienenie. Keď ju zhŕňal nohou, narazil na akýsi guľatý predmet, ktorý vykríkol, akiste zasiahnutý na chúlostivom mieste, pokľakol a pretieral si oči. Bol to Mousqueton. Utiahol sa do slamy pre kone, keď sa mu nedostalo zo slamy, ktorú sám predával.

„Mousqueton, hore sa, ideme!“ zvolal d’Artagnan.

Mousqueton spoznal hlas priateľa svojho pána, rýchlo vstal, pričom mu vypadlo zopár louisdorov, ktoré v noci nezákonne zarobil.

„Och, och,“ čudoval sa d’Artagnan, zdvihol louidor a oňuchával ho, „to zlato má čudný pach, razí slamou.“

Mousqueton sa tak začervenal a vyzeral taký rozpačitý, že Gaskonec sa pustil do smiechu a povedal mu:

„Porthos by sa rozzúril, drahý môj Mousqueton, ja vám to však odpúšťam. Ale pamätajte si, že to zlato je liekom na vašu ranu, a buďte veselý!“

Mousqueton sa vzápätí zatváril veľmi veselo, rýchlo osedlal pánovho koňa a vyskočil na svojho, ani sa pritom veľmi nezaškľabil.

Medzitým prišiel Porthos s poriadne namosúrenou tvárou a bol veľmi prekvapený, keď videl d’Artagnana zmiereného s tým, čo ich čaká a Mousquetona takmer veselého.

„Máte teda svoje povýšenie a ja barónsky titul,“ tešil sa.

„Ideme práve po dekréty,“ odpovedal d’Artagnan, „a majster Mazarini ich po našom návrate podpíše.“

„A kam ideme?“ spýtal sa Porthos.

„Najskôr do Paríža,“ odvetil d’Artagnan, „tam chcem ešte niečo vybaviť.“

Keď dorazili pred brány hlavného mesta, zastali prekvapení. Videli hrozivú atmosféru, okolo akéhosi rozmláteného koča stáli ľudia a nadávali, osoby, ktoré chceli ujsť, zajali. Bol to starec a dve ženy.

Keď d’Artagnan a Porthos žiadali o vstup do mesta, zosypalo sa na nich nesmierne veľa lichotivých slov. Považovali ich za zbehov od kráľovskej strany a chceli si ich získať.

„Čo robí kráľ?“ pýtali sa.

„Spí.“

„A Španielka?“

„Sníva.“

„A prekliaty Talian?“

„Bdie. Preto sa dobre držte, lebo to, že odišli, určite niečo znamená. Ale pretože ste silnejší,“ pokračoval d’Artagnan, „neprenasledujte ženy a starcov a venujte sa vážnym veciam.“

Ľud si vypočul tieto slová s potešením a prepustil dámy, ktoré sa poďakovali d’Artagnanovi výrečným pohľadom.

„A teraz vpred!“ zavelil d’Artagnan.

Pokračovali v ceste. Prechádzali cez barikády, prekračovali reťaze, podchvíľou ich ktosi pristavil, vypytoval sa, aj sami sa vypytovali.

Na námestí Place Royal videl d’Artagnan akéhosi seržanta, ktorý cvičil asi šesťsto mešťanov: bol to Planchet a v prospech mestskej milície uplatňoval svoje spomienky z piemontského pluku.

Keď prechádzal popri d’Artagnanovi, spoznal svojho bývalého pána.

„Dobrý deň, pán d’Artagnan,“ Planchet sa tváril slávnostne a prísne.

„Dobrý deň, pán Dulaurier,“ odpovedal d’Artagnan.

Planchet sa zarazil a vypleštil na d’Artagnana oči. Keď mešťania v prvom rade videli, že sa ich veliteľ zastavil, zastali aj oni, a tak zastali všetky rady za sebou až po ten posledný.

„Títo mešťania sú hrozne smiešni,“ prehodil d’Artagnan Porthosovi a kráčal ďalej.

O päť minút zoskočili z koní pred hostincom U kozičky. Krásna Madeleine sa im ponáhľala oproti.

„Drahá pani Turquainová,“ povedal d’Artagnan, „ak máte peniaze, rýchlo ich nieke zahrabte, ak máte šperky, okamžite ich skryte, ak máte dlžníkov, prinúťte ich, aby vám zaplatili, ak máte veriteľov, neplaťte im nič.“

„Prečo?“ nechápala Madeleine.

„Lebo Paríž sa zmení na popol asi ako Babylon, o ktorom ste už určite počuli.“

„A vy ma v takej chvíli opúšťate?“

„Áno, ihneď odchádzame.“

„A kam idete?“

„Nuž, keby ste mi to mohli povedať, skutočne by ste mi pomohli.“

„Ach, božemôj, božemôj!“

„Máte pre mňa nejaké listy?“ kývol d’Artagnan na hostinskú, aby prestala horekovať, lebo všetko je márne.

„Mám jeden, ktorý prišiel pred chvíľou.“

„Od Athosa!“ zvolal d’Artagnan, lebo spoznal priateľovo pevné a predĺžené písmo. Otvoril list a čítal:

Drahý d’Artagnan, drahý du Vallon, dobrí moji priatelia, dostávate odo mňa správy posledný raz. S Aramisom sme veľmi nešťastní, ale Boh, naša odvaha a spomienka na Vaše priateľstvo nám dodávajú sily. Nezabudnite na Raoula. Znovu Vám pripomínam papiere v Blois, ak o dva a pol mesiaca nedostanete od nás nijaké správy, pozrite sa do nich. Objímte vikomta z celého srdca za svojho oddaného priateľa.

Athos

„To si myslím, bohuprisahám, že ho objímem,“ veril sa d’Artagnan, „lebo ho budeme mať po ceste, a ak ho stihne také nešťastie, že stratí nášho úbohého Athosa, od toho dňa sa stane mojím synom.“

„A ja ho urobím jediným dedičom,“ dodal Porthos.

„Čítajme, čo ešte píše Athos.“

Ak niekde na ceste stretnete nejakého pána Mordaunta, nedôverujte mu. V liste vám nemôžem viac povedať.

„Pána Mordaunta?“ prekvapil sa d’Artagnan.

„Pána Mordaunta, nuž dobre, zapamätáme si to meno,“ povedal Porthos. „Ale pozrite, je tam ešte nejaké post scriptum od Aramisa.“

„Máte pravdu,“ odvetil d’Artagnan a čítal ďalej.

Zatajujeme Vám miesto, kde sme, drahí priatelia, lebo poznáme Vašu bratskú oddanosť a vieme, že by ste prišli umrieť za nami.

„Hrom do toho!“ prerušil ho Porthos s takým výbuchom zúrivosti, až Mousqueton odskočil do kúta. „Dostali sa teda do smrteľného nebezpečenstva.“

D’Artagnan pokračoval:

Athos vám zanecháva Raoula a ja vám zanechávam pomstu. Ak šťastnou náhodou natrafíte na istého Mordaunta, povedzte Porthosovi, aby ho zatiahol niekde do kúta a vykrútil mu tam krk. Neopovažujem sa Vám v liste povedať viac.

Aramis

„Ak ide len o to, je to celkom ľahké,“ usúdil Porthos.

„Naopak, je to nemožné,“ zasmušil sa d’Artagnan.

„A prečo?“

„Pretože práve za týmto Mordauntom máme ísť do Boulogne a s ním potom pôjdeme do Anglicka.“

„A čo by sa stalo, keby sme nešli za pánom Mordauntom, ale za svojimi priateľmi?“ Porthos urobil posunok, ktorým by bol vydesil celú armádu.

„Aj ja som na to pomyslel,“ odvetil d’Artagnan, „ale na liste nie je ani dátum, ani známka.“

„Máte pravdu,“ prisvedčil Porthos a začal sa motať po izbe ako človek pozbavený rozumu. Rozhadzoval rukami a podchvíľou vyťahoval z puzdra meč.

D’Artagnan len stál ako ohromený, na tvári sa mu odrážala najhlbšia ľútosť.

„Ach, je to zlé,“ vydralo sa z neho, „Ahtos nás uráža, je to zlé, chce zomrieť sám.“

Keď Mousqueton učupený v kúte videl týchto dvoch zúfalých mužov, vyhŕkli mu slzy.

„No tak, toto aj tak nevedie nikam,“ povedal napokon d’Artagnan. „Poďme, objímeme Raoula, ako sme povedali, a možno dostal nejaké správy od Athosa.“

„Hej, to je nápad,“ prebral sa Porthos. „Aby som pravdu povedal, drahý d’Artagnan, neviem, ako to robíte, ale prekypujete myšlienkami. Poďme objať Raoula.“

„Beda tomu, kto by sa mrzko pozrel na môjho pána,“ povedal Mousqueton, „nedal by som ani šesták za jeho kožu.“

Vyhupli sa do sediel a odišli. Keď sa blížili do ulice Saint-Denis, zazreli kopu ľudí. Pán de Beaufort sa práve vrátil z Vendôme a koadjútor ho ukazoval očareným a veselým Parížanom. S pánom de Beaufort sa cítili neporaziteľní.

Obaja priatelia sa pustili malou uličkou, aby sa vyhli princovi, a došli k mýtu Saint-Denis.

„Je pravda, že pán de Beaufort prišiel do Paríža?“ pýtali sa stráže dvoch jazdcov.

„Nič nie je pravdivejšie,“ odpovedal d’Artagnan, „a ako dôkaz uvádzam skutočnosť, že nás posiela oproti svojmu otcovi, pánovi de Vendôme, ktorý má prísť za ním.“

„Nech žije pán de Beaufort!“ zvolali stráže a úctivo ustúpili, aby vyslanci veľkého princa mohli prejsť.

Len čo sa muži, nepoznajúci únavu ani malomyseľnosť, ocitli za mestskými bránami, začali doslova hltať cestu. Kone leteli a oni sa zatiaľ vytrvalo rozprávali o Athosovi a Aramisovi.

Mousqueton prežíval nevýslovné muky, ale statočný služobník sa utešoval myšlienkou, že jeho dvaja páni znášajú trápenie oveľa horšie. Naučil sa brať d’Artagnana ako svojho druhého pána, ba dokonca ho poslúchal presnejšie a rýchlejšie než Porthosa.

Tábor, v ktorom sa nachádzal Raoul, bol medzi Saint-Omerom a Lambersom. Obaja priatelia v ňom rozpovedali armáde podrobnosti o úteku kráľa a kráľovnej, lebo chýr sa medzičasom doniesol až sem. Raoul bol pred stanom, ležal na kôpke sena, z ktorej si jeho kôň potajomky odoberal. Mladík mal červené oči a vyzeral akýsi ubitý. Maršal de Grammont a gróf de Guiche sa vrátili do Paríža a úbohý chlapec sa cítil veľmi sám.

Raoul po chvíli dvihol zrak a videl, že sa na neho dívajú. Keď spoznal dvoch jazdcov, bežal im oproti s roztvoreným náručím.

„Och, drahí priatelia, to ste vy?“ zvolal. „Hľadáte ma? Vezmete ma so sebou? Prinášate mi nejaké správy o pestúnovi?“

„Nič ste nedostali?“ spýtal sa d’Artagnan mladíka.

„Veruže nedostal, pane, a vskutku ani neviem, čo sa s ním stalo. Je mi do plaču, tak sa obávam.“ Dve veľké slzy sa zgúľali mladíkovi po hnedastých lícach.

„Doparoma,“ d’Artagnan bol nezvyčajne dojatý, „nezúfajte, priateľ môj, aj keď vy ste od grófa nedostali list, dostali sme ho my… jeden…“

„Ach, naozaj?“ potešil sa Raoul.

„A celkom upokojujúci,“ odpovedal d’Artagnan, keď videl, akú radosť vyvolala táto správa u mladíka.

„Máte ho?“ spýtal sa Raoul.

„Mám, vlastne, mal som,“ d’Artagnan sa tváril, že ho hľadá, „počkajte, mal by som ho mať vo vrecku. Píše o svojom návrate, však, Porthos?“

Hoci d’Artagnan bol Gaskonec ako remeň, nechcel sám niesť bremeno klamstva.

„Áno,“ prikývol Porthos a rozkašlal sa.

„Och, dajte mi ten list,“ prosil mladík.

„Ech, ešte pred chvíľou som ho čítal. Že by som ho bol stratil?! Ach, beda, mám deravé vrecko.“

„Áno, pán Raoul,“ pridal sa Mousqueton, „bol to celkom potešujúci list. Páni mi ho prečítali, plakal som od radosti.“

„Pán d’Artagnan, a viete aspoň, kde je?“ Raoulovi sa mierne rozžiarila tvár.

„Ach, samozrejme, že viem, sto hromov, ale to je tajomstvo,“ povedal d’Artagnan.

„Dúfam, že nie pre mňa.“

„Pravdaže nie pre vás, a preto vám poviem, kde je.“

Porthos vyvalil na d’Artagnana oči.

,Dočerta, čo mám povedať, aby sa nepustil za ním?‘ pomyslel si d’Artagnan.

„Tak kde je, pane?“ spýtal sa Raoul nežným a milým hlasom.

„V Carihrade.“

„Medzi Turkami?“ zvolal Raoul vydesene. „Panebože, čo mi to vravíte?“

„Len pravdu, desí vás vari?“ spýtal sa d’Artagnan. „Veď čože zanemanjú Turci pre chlapov, akými sú gróf de La Fère a páter d’Herblay?“

„Ach, jeho priateľ je s ním?“ zvolal Raoul. „To ma trochu upokojuje.“

,Ale má duchaprítomnosť, ten diabol d’Artagnan,‘ povedal si Porthos prekvapený ľsťou svojho priateľa.

„Tu máte päťdesiat pistolí, ktoré vám gróf posiela tou istou poštou,“ usiloval sa d’Artagnan rýchlo zmeniť tému rozhovoru. „Predpokladá, že nemáte peniaze a že vám táto zásielka príde vhod.“

„Ešte mám dvadsať pistolí, pane.“

„Dobre, vezmite si aj tieto, dokopy to bude sedemdesiat.“

„Ak chcete viac…“ pridal sa Porthos a načrel do mešca.

„Ďakujem,“ odvetil Raoul a začervenal sa, „veľmi pekne ďakujem, pane.“

Vtom sa na obzore objavil Olivain.

„A ešte niečo, ste spokojný s Olivainom?“ spýtal sa d’Artagnan tak, aby ho sluha nezačul.

„Áno, vcelku áno.“

Olivain sa zatváril, že nič nepočul, a vošiel do stanu.

„Čo vytýkate tomu darebákovi?“

„Je labužník.“

„Och, pane,“ povedal Olivain, objaviac sa znovu pri tejto obžalobe.

„Trochu kradne.“

„Och, pane!“

„A najmä, je veľký zbabelec.“

„Och, och, pane! Zhadzujete ma,“ vyčítal mu Olivain.

„Hrom do toho,“ povedal d’Artagnan, „majster Olivain, uvedomte si, že ľudia ako my nemajú radi zbabelých sluhov. Okrádajte svojho pána, vyjedajte mu sladkosti a pite jeho víno, ale sto hrmených, nebuďte zbabelý, lebo vám uši odrežem. Pozrite na pána Moustona, popýtajte ho, nech vám ukáže čestné rany, ktoré utŕžil, a pozrite, aký je dôstojný vďaka svojej statočnosti.“

Mousqueton bol v siedmom nebi a bol by d’Artagnana vybozkával, keby sa bol opovážil. V duchu prisahal, že sa dá za neho hoci aj zabiť, ak sa mu niekedy na to naskytne príležitosť.

„Raoul, vyžeňte toho darebáka,“ povedal d’Artagnan, „lebo ak je zbabelec, jedného dňa sa sám pripraví o česť.“

„Pán vraví, že som zbabelec,“ zvolal Olivain, „lebo sa raz chcel biť s kornetom z Grammontovho pluku, a ja som odmietol ísť s ním.“

„Pán Olivain, sluha nikdy nesmie odmietnuť poslušnosť,“ odvetil prísne d’Artagnan.

Potom ho odtiahol nabok a dodal:

„Urobil si dobre, ak bol na vine tvoj pán, tu máš zlatku. Ale keby niekedy tvojho pána urazili a ty by si sa nedal pre neho rozštvrtiť, vyrežem ti jazyk a vyplieskam ťa s ním po tvári. Dobre si to zapamätaj.“

Olivain sa uklonil a vopchal zlatku do vrecka.

„A teraz, priateľ môj Raoul,“ zakončil d’Artagnan, „s pánom du Vallon odchádzame ako vyslanci. Nemôžem vám povedať, s akým posolstvom, lebo sám ešte nič neviem. Ak by ste však niečo potrebovali, napíšte pani Madeleine Turquainovej do hostinca U kozičky, Tiquetonova ulica, a vyberajte si z pokladnice ako z banky; prirodzene, striedmo, s mierou, lebo vás musím upozorniť, že jej pokladnica nie je zásobovaná tak dobre ako pokladnica pána d’Emery.“

Objal svojho dočasného chovanca, potom ho odovzdal do mohutného náručia Porthosa, ktorý ho zdvihol zo zeme a držal chvíľu na svojom šľachetnom srdci.

„Poďme,“ zavelil d’Artagnan a vydali sa do Boulogne, kde až podvečer zastavili upotené a spenené kone.

Na desať krokov od nich stál akýsi mladík oblečený v čiernom, zdalo sa, že na niekoho čaká a len čo ich zazrel, nespustil ich z očí.

D’Artagnan podišiel k nemu, a keď videl, že na nich uprene hľadí, povedal:

„Hej, kamarát, nemám rád, keď si ma niekto premeriava.“

„Pane, neprichádzate náhodou z Paríža, prosím?“

D’Artagnan si pomyslel, že to bude nejaký zvedavec, ktorý chce vedieť, čo sa deje v hlavnom meste.

„Áno, pane,“ povedal miernejšie.

„Nemáte sa ubytovať v hostinci Anglický erb?“

„Áno, pane.“

„Nesiete posolstvo od jeho eminencie pána kardinála de Mazarin?“

„Áno, pane.“

„Potom budete mať do činenia so mnou,“ oznámil mladík. „Som Mordaunt.“

„Podľa Athosa mu nemám dôverovať,“ povedal potichu d’Artagnan.

„Toho mi Aramis kázal zaškrtiť,“ zašepkal Porthos a obaja si mladíka pozorne prezreli.

„Pochybujete azda o tom, čo som povedal?“ spýtal sa mladík. „V tom prípade som ochotný vám podať akýkoľvek dôkaz.“

„Nepochybujeme, pane, a sme vám k dispozícii,“ povedal d’Artagnan.

„Nuž teda,“ riekol Mordaunt, „nemeškajme a vyrazme, lebo dnes je posledný deň lehoty, ktorú si odo mňa kardinál vyžiadal. Loď mám pripravenú, keby ste neboli prišli, bol by som odišiel bez vás, generál Oliver Cromwell už asi netrpezlivo čaká, kedy sa vrátim.“

„Ach, posielajú nás teda ku generálovi Oliverovi Cromwellovi,“ poznamenal d’Artagnan.

„Nemáte pre neho list?“ spýtal sa mladík.

„Mám list, ale prvú obálku môžem otvoriť až v Londýne. Keď mi však vravíte, komu je určený, bolo by zbytočné čakať až do Londýna.“

D’Artagnan roztrhal prvú obálku.

List bol skutočne adresovaný takto:

Pánu Oliverovi Cromwellovi, generálovi armády anglického národa

„Aha, neobyčajné poslanie!“ usúdil d’Artagnan.

„Kto je pán Oliver Cromwell?“ spýtal sa potichu Porthos.

„Bývalý výrobca piva,“ odpovedal d’Artagnan.

„Špekuluje azda Mazarin s pivom, ako sme my špekulovali so slamou?“ vyzvedal Porthos.

„Páni, poďme, musíme vyraziť,“ súril ich netrpezlivý Mordaunt.

„Ale, ale, bez večere?“ čudoval sa Porthos. „To pán Cromwell nemôže chvíľu počkať?“

„On môže, ale ja nemôžem!“ odvrkol Mordaunt. „Ponáhľam sa.“

„Och, ak ide o vás, do toho ma nič. Ja sa navečeriam rovnako s vaším súhlasom alebo bez neho.“

Mladíkov matný pohľad sa zablysol, akoby sa chystal metať blesky, napokon sa však Mordaunt ovládol.

„Pane,“ pokračoval d’Artagnan, „musíte ospravedlniť vyhladnutých cestujúcich. Napokon, večera nás ani veľmi nezdrží, vydáme sa tryskom do hostinca. Choďte pešo do prístavu, my niečo narýchlo zhltneme a budeme tam zarovno s vami.“

„Ako sa vám páči, páni, len nech odplávame,“ upokojil sa Mordaunt.

„Ako sa volá loď?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Standard.“

„Dobre. O pol hodiny budeme na palube.“

Obaja pobodli kone a vyrazili tryskom k hostncu Anglický erb.

„Čo poviete na toho mladíka?“ spýtal sa d’Artagnan cestou.

„Vôbec sa mi nepáči,“ namosúril sa Porthos. „Mal som nesmiernu chuť zachovať sa podľa Aramisovej rady.“

„Počkajte,“ povedal d’Artagnan, „kým skončíme svoje poslanie…“

„Čo potom?“

„Ak pôjde s nami nazad do Francúzska…“

„Tak čo?“

„Nuž, uvidíme!“

Dvaja priatelia dorazili do hostinca Anglický erb, kde sa s chuťou najedli a vzápätí sa vybrali do prístavu. Akási briga bola pripravená na odchod a na palube zazreli netrpezlivo sa prechádzajúceho Mordaunta.

„Neuveriteľné,“ šomral si d’Artagnan, kým ich loďka odvážala na palubu Standardu, „udivuje ma, ako sa ten mladík podobá na kohosi, koho poznám, ale za svet si neviem spomenúť, na koho.“

Dorazili ku schodíkom a vzápätí boli na lodi. Nalodenie koní však trvalo oveľa dlhšie než nalodenie ľudí, a tak mohla briga odplávať až o ôsmej večer.

Mladík netrpezlivo dupkal a rozkázal napnúť všetky plachty.

Porthos, vyčerpaný troma bezsennými nocami a sedemdesiatimi míľami cesty v sedle, sa utiahol do svojej kabíny a zaspal.

D’Artagnan prekonal odpor k Mordauntovi, prechádzal sa s ním po palube a rozprával sa s ním o všeličom, len aby ho prinútil hovoriť.

Mousqueton dostal morskú chorobu.

LVIII. Škót zrušil slovo, za groš dal telo kráľovo

Teraz necháme pokojne plávať Standard, nie však do Londýna, ako si d’Artagnan a Porthos mysleli, ale do Durhamu, kam sa Mordaunt mal dostať podľa listov z Anglicka, ktoré prišli za ním do Boulogne.

Premiestnime sa do kráľovského tábora, ležiaceho pri rieke Tyne neďaleko Newcastlu.

Na tomto priestore medzi dvoma riekami, už na škótskych hraniciach, ale ešte na anglickej strane, boli rozostavené stany malej armády. Bola polnoc. Muži, v ktorých podľa holých nôh, krátkych sukní a károvaných pestrofarebných plédov a pier na klobúčikoch, bolo možné spoznať škótskych horalov, stáli ľahostajne na stráži. Mesiac sa kĺzal oblohou poza dva mraky a podchvíľou osvetľoval muškety hliadok, múry, strechy a veže mesta, ktoré Karol I., dôverujúc v dohodu, prepustil parlamentným vojskám podobne ako Oxford a Newark, čo ešte stáli po jeho boku.

Na konci tábora, vedľa veľkého stanu plného škótskych dôstojníkov, ktorí mali na čele so starým grófom Loewenom akúsi bojovú poradu, spal muž v jazdeckej uniforme.

Asi päťdesiat krokov opodiaľ sa ďalší muž v jazdeckej uniforme rozprával so škótskou hliadkou. Hoci bol cudzinec, vďaka tomu, že vedel po anglicky, rozumel odpovediam.

Keď v Newcastli odbíjala jedna po polnoci, spáč sa prebudil a po niekoľkých posunkoch človeka, ktorý po tvrdom spánku otvára oči, sa starostlivo poobzeral okolo seba. Keď videl, že je sám, vstal a pobral sa k jazdcovi zhovárajúcemu sa s hliadkou. Ten už akiste dokončil vypočúvanie, lebo sa po chvíli s hliadkou rozlúčil a pokojne kráčal preč.

V tieni stanu ho prvý jazdec počkal.

„Tak čo, milý priateľ?“ spýtal sa ho najčistejšou francúzštinou, akou sa kedy rozprávalo od Rouenu po Tours.

„Nuž, nesmieme strácať čas, treba ihneď upovedomiť kráľa.“

„Čo sa deje?“

„Bolo by to príliš dlhé rozprávanie, ostatne, čo nevidieť budete sám všetko počuť. Okrem toho, akékoľvek slovo, ktoré medzi nami padne, môže všetko pokaziť. Vyhľadajme lorda Wintera.“

Obaja sa pobrali na druhú stranu tábora a dorazili veľmi rýchlo k stanu, ktorý hľadali.

„Tony, pán spí?“ spýtal sa po anglicky jeden jazdec sluhu, ležiaceho v prvej miestnosti, ktorá slúžila ako predizba.

„Nespí, pán gróf,“ odpovedal sluha, „nezdá sa mi, a ak spí, nebude to dlho, lebo po príchode od kráľa sa vyše dvoch hodín prechádzal a počul som, že jeho kroky utíchli sotva pred desiatimi minútami. Napokon,“ dodal sluha a nadvihol záves, „môžete sa pozrieť.“

A naozaj, lord Winter sedel pred otvorom, ktorým vnikal do stanu nočný vzduch, a hľadel smutne na mesiac strácajúci sa za veľkými čiernymi mrakmi.

Priatelia sa k nemu priblížili. Nepočul ich prichádzať, preto sa obrátil, až keď pocítil, že ho čiasi ruka chytila za plece. Spoznal Athosa a Aramisa a podal im ruku.

„Všimli ste si, že dnes má mesiac krvavú farbu?“ spýtal sa.

„Nevšimli,“ odvetil Athos, „zdá sa mi celkom obyčajný.“

„Pozrite, rytier,“ obrátil sa lord Winter na Aramisa.

„Priznávam sa, že takisto ako gróf de La Fère nevidím nič zvláštne.“

„Milord,“ povedal Athos, „v takomto smutnom položení musíme skúmať zem, a nie oblohu. Prezreli ste si poriadne Škótov a veríte im?“

„Škótov?“ pozastavil sa lord Winter. „Akých Škótov?“

„No našich, doparoma!“ povedal Athos. „Tých, ktorým sa kráľ zveril, Škótov grófa Loewena.“

„Nie,“ odvetil lord Winter. Potom dodal: „Povedzte mi, vy teda nevidíte tú červenkastú farbu, ktorou je zastretá obloha?“

„Ani trochu,“ odpovedali Athos i Aramis razom.

„Povedzte mi,“ pokračoval lord Winter stále posadnutý tou istou myšlienkou, „nespomína sa vo Francúzsku, že v predvečer vraždy videl Henrich IV. na šachovnici krvavé fľaky, keď hral šachy s pánom de Bassompierre?“

„Áno, sám maršal mi to rozprával veľa ráz,“ povedal Athos.

„Vidíte, a Henricha na druhý deň zavraždili.“

„Čo má spoločné videnie Hericha IV. s vami, milord?“ spýtal sa Aramis.

„Nič, páni, som naozaj blázon, že vás zdržiavam podobnými vecami, keď váš príchod do môjho stanu o takomto čase dokazuje, že mi určite prinášate nejakú dôležitú správu.“

„Áno, milord, rád by som sa rozprával s kráľom,“ oznámil Athos.

„S kráľom? Veď kráľ spí.“

„Musíme mu oznámiť niečo dôležité.“

„Nemôže to počkať do zajtra?“

„Musí to vedieť ihneď, a možno už je aj tak neskoro.“

„Tak poďme, páni.“

Stan lorda Wintera stál pri kráľovom stane a oba boli spojené akousi chodbou. V chodbe nestála hliadka, ale sluha, ktorému Karol I. dôveroval.

„Títo páni idú so mnou,“ povedal lord Winter.

Sluha sa uklonil a pustil ich dnu.

Kráľ Karol podľahol nevyhnutnej potrebe spánku, zaspal na poľnom lôžku, oblečený v čiernom kabátci, s vysokými čižmami na nohách, s uvoľneným opaskom a plsteným klobúkom vedľa seba. Muži vošli a Athos, ktorý kráčal prvý, chvíľu hľadel ticho na tú ušľachtilú bledú tvár, obrúbenú dlhými čiernymi vlasmi, prilepenými na sluchách od potu, čo mu vystúpil asi v zlom sne, na tvár, na ktorej sa pod unavenými očami črtali hlboké kruhy.

Athos si zhlboka vzdychol, a ten vzdych zobudil kráľa zo slabého spánku. Otvoril oči.

„Ach, to ste vy, gróf de La Fère?“ povedal a nadvihol sa na lakťoch.

„Áno, sire,“ prikývol Athos.

„Ja spím, a vy bdiete, hádam mi prinášate nejakú správu?“

„Ach, sire,“ vzdychol Athos. „Vaše veličenstvo uhádlo.“

„Je to zlá správa?“ spýtal sa kráľ so smutným úsmevom.

„Áno, sire.“

„Bez ohľadu na to, posol je vždy vítaný, a kedykoľvek vojdete ku mne vy, je to pre mňa skutočné potešenie. Nech je správa, s ktorou prichádzate, akákoľvek, pokojne mi ju povedzte.“

„Sire, pán Cromwell prišiel tejto noci do Newcastlu.“

„Ach, aby ma porazil?“ povedal kráľ.

„Nie, sire, aby vás kúpil.“

„Čo to vravíte?“

„Vravím len toľko, že škótska armáda má dostať štyristotisíc libier šterlingov.“

„Ako dodatočný žold, áno, viem. Takmer rok bojujú moji statoční a oddaní Škóti len za česť.“

Athos sa usmial.

„Nuž, sire, hoci je česť krásna, unavilo ich bojovať večne za ňu, a tejto noci vás predali za dvestotisíc libier, to znamená, za polovicu čiastky, ktorá sa im má vyplatiť.“

„To nie je možné!“ zvolal kráľ. „Že by Škóti predali svojho kráľa za dvestotisíc libier?“

„Židia predali svojho za tridsať strieborných.“

„A kto je Judášom, kto urobil ten podlý obchod?“

„Gróf Loewen.“

„Ste o tom presvedčený, pane?“

„Počul som to na vlastné uši.“

Kráľ si zhlboka vzdychol a sklonil hlavu do dlaní.

„Och, tí Škóti,“ povedal, „och, tí Škóti, ktorých som volal vernými! Ktorým som sa zveril, keď som mohol ujsť do Oxfordu. Škóti, moji krajania! Škóti, moji bratia! Ste o tom presvedčený, pane?“

„Všetko som videl a počul, keď som ležal za stanom grófa Loewena, na ktorom som nadvihol plátno.“

„A kedy sa má uskutočniť ten odporný obchod?“

„Dnes dopoludnia. Ako vidí vaše veličenstvo, nemôžete strácať čas.“

„A čo robiť, keď vravíte, že ma už predali?“

„Prejsť cez rieku Tyne, dostať sa do Škótska a spojiť sa s lordom Montrosom, ktorý vás nepredá.“

„A čo budem robiť v Škótsku? Viesť partizánsku vojnu? Taká vojna nectí kráľa!“

„Sire, príklad Roberta Brucea vás ospravedlní.“

„To nie, nie, už pridlho bojujem, ak ma predali, nech ma vydajú, a na nich padne večná hanba zrady.“

„Sire,“ povedal Athos, „je možné, že takto má konať kráľ, ale nie je možné, aby takto konal manžel a otec. Prišiel som v mene vašej ženy, vašej dcéry a dvoch detí, ktoré ostali v Londýne, a vravím vám: Musíte žiť, sire.“

Kráľ vstal, pritiahol si opasok, navliekol meč a utrel si vreckovkou upotené čelo.

„Tak čo mám robiť?“ spýtal sa.

„Sire, máte vo svojom vojsku jeden jediný pluk, na ktorý sa môžete spoľahnúť?“

„Lord Winter,“ spýtal sa kráľ, „veríte svojmu pluku?“

„Sire, sú to len ľudia a ľudia sa zmenili na slabochov alebo na podliakov. Verím ich vernosti, ale neručím za nich. Zveril by som im svoj život, ale váham im zveriť život vášho veličenstva.“

„Ak nemáte pluk, máte tu troch oddaných mužov, to stačí. Nech vaše veličenstvo sadne do sedla a postaví sa medzi nás, prebrodíme rieku Tyne, dostaneme sa do Škótska a zachránime sa.“

„Čo si o tom myslíte vy, lord Winter?“ spýtal sa kráľ.

„Ja s tým súhlasím, sire.“

„A čo vy, pán d’Herblay?“

„Ja tiež, sire.“

„Nech sa teda stane, ako chcete. Lord Winter, vydajte rozkazy.“

Lord Winter vyšiel zo stanu. Za ten čas sa kráľ obliekol a poumýval. Prvé ranné lúče už začali prenikať otvormi do stanu, keď vošiel lord Winter a povedal:

„Všetko je pripravené, sire.“

„A čo my?“ spýtal sa Athos.

„Grimaud a Blaisois vám osedlali kone a čakajú.“

„Tak nestrácajme ani sekundu a poďme,“ povedal Athos.

„Poďme,“ zopakoval kráľ.

„Sire, vaše veličenstvo neupovedomí o odchode svojich priateľov?“ spýtal sa Aramis.

„Svojich priateľov?“ povedal Karol I. a zavrtel smutne hlavou. „Mám len troch. Jedného už dvadsať rokov, a ten na mňa nikdy nezabudol, a dvoch len týždeň, ale ja na nich nikdy nezabudnem. Poďme, páni, poďme.“

Kráľ vyšiel zo stanu a pristúpil k svojmu hnedákovi. Keď ho kôň zazrel, zaerdžal od radosti.

„Ach, bol som nespravodlivý, tu mám ešte jedného priateľa, ak nie priateľa, tak aspoň tvora, ktorý ma má rád. Však mi zostaneš verný, Artuš?“

Kôň akoby bol porozumel, čo mu pán vraví, priblížil sa nozdrami ku kráľovej tvári, vyhrnul papuľu a natešene ukazoval biele zuby.

„Áno, áno,“ potľapkal ho kráľ, „áno, dobre, Artuš, som s tebou spokojný.“ Ľahko sa vyhupol do sedla, potom sa obrátil k Athosovi, Aramisovi a lordovi Winterovi a povedal:

„Tak čo, páni, čakám.“

Athos však nehybne stál s pohľadom upretým k rieke Tyne a ukazoval na čierny pás, ktorý sa blížil k nim a bol dvakrát dlhší než ich tábor.

„Čo je to za pás?“ spýtal sa, lebo ustupujúca nočná tma, zápasiaca s prvými rannými lúčmi, mu nedovoľovala, aby zistil presne, o čo ide. „Čo je to za pás? Včera som ho tam nevidel.“

„Akiste hmla, stúpajúca z rieky,“ odvetil kráľ.

„Sire, je to hustejšie než hmla.“

„Máte pravdu, akoby to bola nejaká červenkastá hrádza,“ odvetil lord Winter.

„Je to nepriateľ, vychádza od Newcastlu a obkľučuje nás,“ zvolal Athos.

„Nepriateľ?“ prekvapil sa kráľ.

„Áno, nepriateľ. Je neskoro. Pozrite, pozrite, vidíte, ako sa v prvých slnečných lúčoch, tam od mesta, jagajú železné rebrá?“ takto volali kyrysníkov, z ktorých si Cromwell vytvoril gardu.

„Ach, uvidíme, či ma moji Škóti zradili,“ povedal kráľ.

„Čo chcete robiť?“ zvolal Athos.

„Vydám rozkaz, aby zaútočili a prebodávali bruchá tým mizerným rebelom.“

Kráľ popchol koňa a pobral sa k stanu grófa Loewena.

„Poďme za ním,“ navrhol Athos.

„Poďme,“ prikývol Aramis.

„Že by kráľ bol ranený?“ dumal lord Winter. „Na zemi vidím krvavé fľaky.“

A pobral sa za dvoma priateľmi. Athos ho však zastavil a povedal mu:

„Dajte dokopy svoj pluk, vidím, že ho budeme potrebovať.“

Lord Winter obrátil koňa a oni pokračovali vo svojej ceste. Vzápätí kráľ docválal k hlavnému stanu škótskej armády. Zoskočil z koňa a vošiel dnu.

Generál bol medzi hlavnými veliteľmi.

„Kráľ!“ vykríkli, vstali a s údivom na seba hľadeli.

Karol stál naozaj pred nimi, s klobúkom na hlave, so zvrašteným obočím, bičom si šľahal po čižme.

„Áno, páni, osobne,“ povedal. „Kráľ sa vás prichádza spýtať, čo sa deje.“

„A čo sa deje, sire?“ spýtal sa gróf Loewen.

„Generál Cromwell prišiel tejto noci do Newcastlu,“ povedal kráľ a dal sa uniesť zlosťou, „vy o tom viete, a mne ste nič nepovedali. Nepriateľ vyšiel z mesta a uzatvára nám priechod cez rieku Tyne. Vaše hliadky museli zistiť ten pohyb, a mňa ste o tom neupovedomili. Viem aj to, že ste ma hanebne predali parlamentu za dvestotisíc libier šterlignov. To sa teda deje, páni. Odpovedajte alebo sa ospravedlňujte, obviňujem vás.“

„Sire,“ zajachtal gróf Loewen, „sire, vaše veličenstvo sa pravdepodobne nechalo oklamať nejakou falošnou správnou.“

„Na vlastné oči som videl, ako sa medzi mnou a Škótskom rozostavuje nepriateľská armáda,“ povedal Karol, „a môžem takmer povedať: Na vlastné uši som počul, ako ste sa radili o podmienkach obchodu.“

Škótski velitelia pozerali na seba a vraštili obočie.

„Sire,“ zašepkal gróf Loewen, zhrbený pod ťarchou hanby, „sire, sme pripravení vám to vyvrátiť.“

„Žiadam jediný dôkaz,“ povedal kráľ, „rozviňte armádu a poďme proti nepriateľovi.“

„To nie je možné, sire,“ pokrútil hlavou gróf.

„Prečo to nie je možné? Čo vám v tom bráni?“ zvolal Karol I.

„Vaše veličenstvo vie, že medzi nami a anglickou armádou vládne prímerie,“ odpovedal gróf.

„Ak existuje prímerie, tak ho anglická armáda porušila, keď sa sem vydala z mesta, lebo podmienky jej prikazujú, že tam má zostať. Vravím vám, že musíte so mnou preraziť cez voje tejto armády a vrátiť sa do Škótska. Ak to neurobíte, vyberte si medzi dvoma menami, ktoré vám v opovrhnutí a preklínaní môžem dať: buď ste zbabelci, alebo zradcovia!“

Škótom zažiarili oči, a ako sa to stáva pri podobných príležitostiach, od krajnej hanby prešli ku krajnej nehanebnosti. Dvaja velitelia sa priblížili ku kráľovi a povedali:

„Áno, sľúbili sme, že oslobodíme Škótsko a Anglicko od toho, čo už dvadsať rokov cicia krv a zlato týmto dvom národom. Sľúbili sme to a svoj sľub dodržíme. Kráľ Karol Stuart, ste naším zajatcom.“

Obaja vystreli ruku, aby sa zmocnili kráľa. No skôr ako sa mohli dotknúť jeho osoby, obaja padli na zem, jeden omráčený, druhý mŕtvy.

Athos omráčil jedného pažbou pištole, Aramis prehnal druhému meč cez prsia.

Gróf Loewen a ostatní velitelia ustupovali pred neočakávanou pomocou, ktorá akoby spadla z neba pre človeka, ktorého už považovali za svojho zajatca. Athos a Aramis vyviedli kráľa zo stanu sprisahancov, kam nerozvážne vkročil, všetci traja vyskočili na pripravené kone a odcválali ku kráľovskému stanu.

Cestou stretli lorda Wintera, ktorý sa hnal na čele svojho pluku. Kráľ naňho kývol, aby išiel za ním.

LIX. Pomstiteľ

Všetci štyria vošli do stanu, pretože bolo treba zostaviť nejaký plán. Kráľ klesol na sedadlo a zastonal:

„Som stratený.“

„Nie, sire, iba vás zradili,“ namietol Athos.

Kráľ si zhlboka vzdychol.

„Zradili, zradili ma Škóti, medzi ktorými som sa narodil a ktorým som vždy dával prednosť pred Angličanmi! Och, tí bedári!“

„Sire,“ povedal Athos, „nemáme kedy na výčitky, je treba ukázať, že ste kráľ a šľachtic. Vzchopte sa, sire, hore hlavu, máte predsa pri sebe troch mužov, ktorí vás nezradia! Ach, keby sme boli piati!“ Athos pomyslel na d’Artagnana a na Porthosa.

„Čo vravíte?“ spýtal sa Karol a vstával.

„Sire, vravím, že máme už len jednu možnosť. Milord Winter ručí za svoj pluk úplne alebo čiastočne: Postaví sa na čelo svojich ľudí, my pôjdeme po stranách jeho veličenstva. Prerazíme Cromwellovu armádu a dostaneme sa do Škótska.“

„Ešte existuje jedna možnosť,“ navrhol Aramis. „Nech si jeden z nás vezme kráľovho koňa a oblečie jeho odev. Kým ho všetci budú naháňať, kráľovi sa možno podarí ujsť.“

„Dobrý nápad,“ povedal Athos, „a ak jeho veličenstvo chce jednému z nás preukázať tú česť, budeme mu za to veľmi vďační.“

„Čo si o tom myslíte vy, lord Winter?“ spýtal sa kráľ a s obdivom hľadel na dvoch mužov, ktorí boli posadnutí jedinou myšlienkou: sami podstúpiť nebezpečenstvo, ktoré hrozilo jemu.

„Ak existuje nejaká možnosť, ako zachrániť vaše veličenstvo, sire, myslím, že s ňou prišiel práve gróf d’Herblay. Prosím teda veľmi pokorne vaše veličenstvo, aby sa rýchlo rozhodlo, nesmieme strácať čas.“

„Keby som súhlasil, pre toho, kto sa postaví na moje miesto, by to znamenalo smrť alebo prinajmenšom žalár.“

„Znamená to česť, že zachránil svojho kráľa!“ zvolal lord Winter.

Kráľ pozrel na svojho starého priateľa so slzami v očiach, odopol stuhu radu Svätého Ducha, čo nosil na počesť dvoch Francúzov, ktorí s ním bojovali, a dal ju lordovi Winterovi. Ten na kolenách prijal nesmierny dôkaz panovníkovho priateľstva a dôvery.

„Je to správne, slúži kráľovi dlhšie ako my,“ šepol Aramisovi Athos.

Kráľ to počul a obrátil sa so slzami v očiach.

„Páni, počkajte chvíľu, aj pre vás mám stuhu.“

Zašiel ku skrini a vzal dve stuhy podväzkového radu.

„Tie rady nemôžu byť predsa pre nás,“ namietol Athos.

„Prečo nie?“ spýtal sa Karol.

„Sú to rady pre kráľov, a my sme len obyčajní šľachtici.“

„Prezrite všetky tróny na svete,“ povedal kráľ, „a nájdite mi šľachetnejšie srdcia, než sú vaše. Nie, nie, páni, ste voči sebe nespravodliví, ale som tu ja, aby som vás spravodlivo odmenil. Pokľaknite, gróf.“

Athos si kľakol, kráľ mu prevesil stuhu cez ľavé plece a zapol ju na pravom boku, zdvihol meč a namiesto obvyklej vety: Pasujem vás za rytiera, buďte statočný, verný a úprimný!, povedal:

„Ste statočný, verný a úprimný, pasujem vás za rytiera, pán gróf.“

Potom sa obrátil k Aramisovi:

„A teraz vy, pán rytier,“ povedal.

A tými istými slovami zopakoval obrad, zatiaľ čo si lord Winter s pomocou svojich sluhov odopínal svoje medené brnenie, aby ho považovali za kráľa.

Keď kráľ dovŕšil obrad, oboch ich objal.

„Sire,“ povedal lord Winter, ktorý pred dôkazom veľkej oddanosti nadobudol znovu celú svoju predošlú silu a odvahu, „sme pripravení.“

Kráľ pozrel na troch šľachticov.

„Mám teda ujsť?“ spýtal sa ešte raz.

„Ujsť cez bojový voj celej armády, sire,“ povedal Athos, „to sa na celom svete volá úskok.“

„Zomriem teda s mečom v ruke,“ povedal Karol. „Pán gróf, pán rytier, ak ešte niekedy budem kráľom…“

„Sire, preukázali ste nám už oveľa väčšiu poctu, než si zasluhujú obyčajní šľachtici, preto sme vám my zaviazaní vďačnosťou. Ale nestrácajme čas, aj tak sme ho stratili až veľa.“

Kráľ posledný raz podal ruku všetkým trom, vymenil si klobúk s lordom Winterom a nasledovaný troma priateľmi zamieril k návršiu nad táborom, kde sa zoradil pluk lorda Wintera.

Zdalo sa, že sa škótsky tábor konečne prebudil. Vojaci povychádzali zo stanov a zoradili sa do radov ako k boju.

„Pozrite, možno sa hanbia a možno zaútočia,“ povedal kráľ.

„Ak sa hanbia, sire, pôjdu za nami,“ poznamenal Athos.

„Dobre, a čo teraz?“

„Preskúmame nepriateľskú armádu.“

Oči malej skupinky sa vzápätí upreli na pás, ktorý na svitaní považovali za hmlu a ktorý teraz prvé slnečné lúče odhalili ako armádu v bojovom zoskupení. Povetrie bolo jasné a priezračné, aké býva obyčajne nad ránom. Celkom jasne mohli rozoznať pluky, zástavy, ba dokonca aj farbu uniforiem a koní.

Vtom sa na malom kopci pred nepriateľským vojom, uprostred niekoľkých dôstojníkov, objavil nízky, zavalitý a ťažkopádny muž. Namieril ďalekohľad na skupinku, v ktorej bol aj kráľ.

„Pozná ten muž osobne vaše veličenstvo?“ spýtal sa Aramis.

Karol sa usmial a povedal:

„Ten muž je Cromwell.“

„Tak si stiahnite klobúk, aby nezistil výmenu, sire.“

„Och, už sme stratili veľa času,“ povedal Athos.

„Tak, ešte vydať rozkaz a vyrazíme,“ povedal kráľ.

„Vydáte ho, sire?“ spýtal sa Athos.

„Nevydám, vymenovávam vás za svojho zástupcu,“ povedal kráľ.

„Tak teda počúvajte, milord Winter,“ povedal Athos, „a vy, sire, vzdiaľte sa, prosím vás; to, o čom chceme hovoriť, sa vás netýka.“

Kráľ sa usmial a cúvol o tri kroky.

„Navrhujem toto,“ pokračoval Athos, „rozdelíme pluk na dve eskadróny, vy sa postavíte na čelo jednej, jeho veličenstvo a my na čelo druhej. Ak sa nám nič nepostaví do cesty, zaútočíme spoločne, aby sme prerazili nepriateľský voj a vrhneme sa do rieky Tyne, ktorú preplávame alebo prebrodíme. Ak nám postavia do cesty nejakú prekážku, vy a vaši ľudia sa necháte pozabíjať do jedného a my s kráľom budeme pokračovať v ceste. Keď už budeme na brehu rieky a vaša eskadróna splní svoju povinnosť, o ostatné sa nebojte, to je už naša starosť, aj keby ich boli tri rady.“

„Na kone!“ zavelil lord Winter.

„Na kone!“ pridal sa Athos. „Všetko sme naplánovali, o všetkom sme rozhodli.“

„Tak, páni, vpred!“ zvolal kráľ, vyskočil na koňa lorda Wintera a lord Winter na kráľovho koňa. Potom sa lord Winter postavil do prvého radu prvej eskadróny a kráľ s Athosom z pravej strany a Aramisom z ľavej strany sa zaradil do prvého radu druhej eskadróny.

Celá škótska armáda hľadela na tieto prípravy nehybne a mlčky. Bolo vidieť, ako niektorí dôstojníci vystúpili z radu a lámali meče.

„Utešuje ma aspoň to, že predsa len všetci nie sú zradcovia,“ povedal kráľ.

Vtom zaznel hlas lorda Wintera:

„Vpred!“

Prvá eskadróna sa pohla, druhá sa vydala za ňou a zišla z návršia. Takmer rovnako početný pluk kyrysníkov vyrazil spoza pahorka a tryskom im išiel v ústrety.

Kráľ ukázal Athosovi a Aramisovi, čo sa deje.

„Sire,“ povedal Athos, „predvídali sme to, a ak ľudia lorda Wintera splnia svoju povinnosť, je to naša záchrana, a nie záhuba.“

Napriek veľkému duneniu konských kopýt a erdžania bolo počuť, ako lord Winter vykríkol:

„Taste meče!“

Na tento rozkaz sa v okamihu zajagali meče.

„Taste, páni, taste!“ vykríkol kráľ, opojený huriavkom a obrazom, ktorý mal pred očami.

Tento rozkaz splnili len Athos s Aramisom.

„Zrada!“ vykríkol kráľ potichu.

„Počkajme chvíľu, možno nespoznali hlas vášho veličenstva,“ povedal Athos, „a čakajú na rozkaz veliteľa svojej eskadry.“

„Nepočuli azda hlas svojho plukovníka? Pozrite!“ zvolal kráľ, prudko trhol uzdou a zastavil koňa, až sa mu nohy podlomili a chytil Athosovho koňa za uzdu:

„Ach, zbabelci, úbožiaci, zradcovia!“ vykríkol lord Winter, ktorého hlas bolo počuť, zatiaľ čo jeho podriadení odchádzali z určeného miesta a rozprchávali sa po pláni. Sotva pätnásť bojovníkov ostalo pri ňom a čakalo na útok Cromwellových kyrysníkov.

„Zomrieme s nimi!“ zvolal kráľ.

„Zomrieme!“ pripojili sa Athos a Aramis.

„Ku mne, verné srdcia!“ kričal lord Winter.

Jeho hlas doľahol až k dvom priateľom, ktorí sa cvalom blížili k nemu.

„Žiadne zmilovanie!“ odpovedal po francúzsky akýsi hlas, pri ktorom sa všetci zachveli.

Lord Winter pri tom zvolaní akoby skamenel a zbledol. Bol to hlas jazdca na krásnom čiernom koni na čele anglického pluku, ktorý v zápale boja predbehol ostatných o desať krokov.

„To je on!“ zašepkal lord Winter, pohľad upieral na jazdca a meč mu klesol k boku.

„Kráľ! Kráľ!“ vykríklo niekoľko hlasov, pomýlených modrou stuhou a plavým koňom lorda Wintera. „Dostaňte ho živého!“

„Nie, to nie je kráľ!“ zvolal jazdec. „Nedajte s zmýliť! Však, milord Winter, všakže vy nie ste kráľ? Však ste môj strýko?“

A vzápätí Mordaunt – lebo to bol on – zacielil na lorda Wintera. Ozval sa výstrel, guľka preletela cez prsia starého šľachtica, ten sa nadvihol v sedle a klesol Athosovi do náručia a vydýchol:

„Pomstiteľ!“

„Spomeň si na moju matku!“ zareval Mordaunt, prefrčiac okolo, lebo zúrivý cval koňa ho odnášal ďalej.

„Podliak!“ vykríkol Aramis a vystrelil naňho celko zblízka z pištole. Zápalka sa chytila, ale guľka nevyletela.

Vzápätí sa celý pluk vrhol na niekoľko mužov, ktorí ostali verní kráľovi. Oboch Francúzov obkľúčili, zovreli, stlačili. Keď Athos zistil, že lord Winter je mŕtvy, pustil ho, vykríkol a tasil meč:

„Poďme, Aramis, za česť Francúzska!“

A dvaja Angličania, ktorí sa dostali najbližšie pod ruku dvom šľachticom, padli smrteľne zasiahnutí.

Vtom zaznelo strašné hurá a nad hlavami sa im zablyslo zo tridsať čepelí. Z anglickej armády sa zrazu vyrútil akýsi muž, skočil na Athosa, zovrel ho silnými rukami, vytrhol mu meč a pošepol mu do ucha:

„Ani slovo! Vzdajte sa! Keď sa vzdáte mne, to ešte neznamená, že ste sa vzdali.“

Akýsi obor takisto chytil za zápästie Aramisa a ten sa tiež márne usiloval vymaniť z hrozného zovretia.

„Vzdajte sa!“ nástojil.

Aramis zdvihol hlavu, Athos sa obrátil.

„D’Art…“ chcel zvolať Athos, ale Gaskonec mu dlaňou zavrel ústa.

„Vzdávam sa,“ Aramis podal svoj meč Porthosovi.

„Páľte! Páľte!“ kričal Mordaunt, vracajúc sa ku skupinke, v ktorej boli obaja priatelia.

„A prečo?“ spýtal sa plukovník. „Veď sa všetci vzdali.“

„Je to syn milady,“ povedal Athos d’Artagnanovi.

„Spoznal som ho.“

„To je ten mních,“ povedal Porthos Aramisovi.

„Viem.“

V tej chvíli sa rady začali otvárať. D’Artagnan držal za uzdu Athosovho koňa, Porthos zase Aramisovho. Jeden i druhý sa usilovali odvliecť svojho zajatca čo najďalej od bojiska.

Týmto pohybom sa odkrylo miesto, kde padlo telo lorda Wintera. Mordaunta k nemu viedol pud nenávisti, a keď ho našiel, hľadel naňho a odporne sa uškŕňal.

Hoci bol Athos pokojný človek, vopchal ruku do vreciek na sedle, kde mal ešte stále pištole.

„Čo to robíte?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nechajte, nech ho zabijem.“

„Ani náznak, z ktorého by sa dalo súdiť, že ho poznáte, inak sme všetci štyria stratení,“ potom sa obrátil k mladíkovi a zvolal: „Dobrá korisť! Dobrá korisť, priateľ Mordaunt. Pán du Vallon i ja máme po jednom a ešte k tomu rytiera podväzkového radu.“

„Zdá sa, že sú to Francúzi?“ zvolal Mordaunt, hľadiac na Athosa a Aramisa krvou podliatymi očami.

„Namojdušu, to neviem. Ste Francúz, pane?“ spýtal sa Athosa.

„Som,“ odvetil Athos vážne.

„Nuž, ste zajatcom svojho krajana.“

„Ale čo je s kráľom?“ spýtal sa Athos s úzkosťou. „Čo je s kráľom?“

D’Artagnan silno zovrel ruku svojmu zajatcovi a povedal:

„Ech, máme ho! Máme kráľa!“

„Áno, hanebnou zradou,“ podotkol Aramis.

Porthos stisol svojmu priateľovi zápästia a povedal mu s úsmevom:

„Och, pane, vojna sa vyhráva rovnako ľsťou ako silou, pozrite!“

A naozaj, v tej chvíli bolo vidieť eskadrónu, ktorá mala chrániť ústup svojho kráľa. Blížila sa v ústrety anglickému pluku, zomknutá okolo kráľa, ktorý kráčal sám pešo rozsiahlym holým priestranstvom. Panovník bol na pohľad pokojný, ale bolo vidieť, koľko námahy ho tento pokoj stojí. Pot mu tiekol cícerkom po čele, podchvíľou si utieral pery a sluchy zakrvavenou vreckovkou.

„Tu je Nabuchodonozor!“ vykríkol jeden z Cromwellových kyrysníkov, starý puritán, ktorému sa rozžiarili oči pri pohľade na muža nazývaného tyranom.

„Čo to vravíte? Kto? Nabuchodonozor?“ desivo sa usmial Mordaunt. „Kdeže, to je kráľ Karol I., dobrý kráľ Karol, ktorý zodiera svojich poddaných, aby po nich dedil.“

Karol dvihol oči k bezočivcovi, ktorý si dovolil takto hovoriť, ale nepoznal ho. Pokojná vznešenosť jeho tváre prinútila napokon Mordaunta sklopiť zrak.

„Dobrý deň, páni,“ povedal kráľ obidvom šľachticom, keď ich zbadal, jedného v d’Artagnanových, druhého v Porthosových rukách. „Bol to nešťastný deň, to však vôbec nie je vaša vina! Ale kde je môj starý priateľ lord Winter?“

Obidvaja šľachtici sklopili bez slova zrak.

„Hľadaj, kde je Strafford,“ ozval sa ostrý Mordauntov hlas.

Karol sa zachvel: diabol ho zasiahol do živého, Strafford, to bola večná výčitka jeho svedomia, tieň dní, prízrak nocí.

Kráľ sa rozhliadol okolo seba a pri nohách objavil mŕtvolu. Bolo to telo lorda Wintera. Nevykríkol, nevyronil slzu, len bledosť na tvári bola ešte výraznejšia. Pokľakol, nadvihol hlavu lorda Wintera, pobozkal ju na čelo, stiahol stuhu radu Svätého Ducha, ktorú mu pred chvíľou zavesil na krk a položil mu ju ako pri cirkevných obradoch na prsia.

„Lorda Wintera teda zabili,“ uprel d’Artagnan pohľad na mŕtvolu.

„Áno,“ prikývol Athos, „zabil ho jeho vlastný synovec.“

„Nuž, je to prvý z nás, čo odchádza,“ zašepkal d’Artagnan. „Nech odpočíva v pokoji, bol to statočný človek.“

„Karol Stuart, vzdávate sa nám?“ plukovník anglického pluku podišiel ku kráľovi, ktorý si znovu pripínal odznaky kráľovskej hodnosti.

„Plukovník Thomlison, kráľ sa nevzdáva,“ odvetil Karol I. „Ustupuje násiliu, to je všetko.“

„Váš meč.“

Kráľ vytasil meč a zlomil ho cez koleno.

Vtom pribehol akýsi kôň bez jazdca, celý spenený, s plamenným pohľadom, roztiahnutými nozdrami, a keď spoznal svojho pána, zastavil sa pri ňom a zaerdžal od radosti: bol to Artuš.

Kráľ sa usmial, pohladkal ho a ľahko sa vyhupol do sedla.

„Tak, páni, veďte ma, kam chcete.“

Potom sa prudko obrátil a dodal:

„Počkajte, zdalo sa mi, že sa lord Winter pohol: pri všetkom, čo vám je najsvätejšie, nenechávajte toho šľachetného človeka bez pomoci, ak ešte žije!“

„Och, kráľ Karol, nebojte sa,“ zaškľabil sa Mordaunt, „guľka mu preletela priamo cez srdce.“

„Ani slovom, ani nijakým pohybom sa neopovážte dať najavo, že nás poznáte, neopovážte sa pozrieť na mňa ani na Pothosa, lebo milady nezomrela, jej duša žije v tele tohto diabla!“ povedal potichu d’Artagnan Athosovi a Aramisovi.

Oddiel sa pobral k mestu odvádzajúc so sebou kráľovského zajatca. Na polceste pobočník generála Cromwella priniesol pre plukovníka Thomlisona rozkaz, aby doviedli kráľa do Holdenby Castlu. Zároveň sa poslovia rozbehli na všetky strany, aby oznámili Anglicku i celej Európe, že kráľ Karol Stuart sa stal zajatcom generála Olivera Cromwella.

LX. Oliver Cromwell

„Idete so mnou ku generálovi?“ spýtal sa Mordaunt d’Artagnana a Porthosa. „Viete, že si vás po prepade zahovoril.“

„Najprv musíme zaviesť svojich zajatcov na bezpečné miesto,“ odpovedal mu d’Artagnan. „Viete, pane, že každý z týchto šľachticov stojí tisícpäťsto pistolí?“

„Och, nebojte sa,“ Mordaunt na nich pozrel pohľadom, v ktorom sa márne usiloval potlačiť divokosť, „moji jazdci ich budú strážiť a ustrážia ich, za to vám ručím.“

„Sám ich budem strážiť ešte lepšie,“ namietol d’Artagnan, „napokon, čo ešte treba? Dobrá miestnosť so strážami alebo slovo, že sa nepokúsia o útek. Vybavím to a potom budeme mať česť predstúpiť pred generála a vyžiadať si rozkazy pre jeho eminenciu.“

„Máte teda v úmysle čoskoro odísť?“ spýtal sa Mordaunt.

„Naše poslanie sa skončilo a nič nás už v Anglicku nezdrží, iba ak želanie veľkého človeka, ku ktorému nás poslali.“

Mladík si zahryzol do pery, nahol sa k seržantovi a pošepol mu:

„Sledujte všade týchto ľudí a nespúšťajte ich z očí. Keď sa dozviete, kde sa ubytovali, vráťte sa a počkajte na mňa pri mestskej bráne.“

Seržant prikývol, že rozkaz splní, a Mordaunt namiesto toho, aby kráčal so zástupom zajatcov, ktorých viedli do mesta, pobral sa na kopec, odkiaľ Cromwell pozoroval boj a kde si dal postaviť stan.

Cromwell zakázal, aby k nemu niekoho pustili, ale stráž, ktorá vedela, že Mordaunt patrí medzi najbližších generálových spoločníkov, bola presvedčená, že tento zákaz sa na mladíka nevzťahuje.

Mordaunt bez prekážok vošiel, odhrnul plátno a uvidel Cromwella, ako sedí za stolom s hlavou v dlaniach, obrátený chrbtom ku vchodu. Nevedno, či Cromwell zaznamenal Mordauntov príchod, alebo nie, vôbec sa však neobzrel. Mordaunt zostal stáť vo dverách. O chvíľu Cromwell zdvihol hlavu a akoby cítil, že je niekto v stane, pomaly sa obrátil.

„Povedal som, že chcem byť sám!“ zvolal, keď uzrel mladíka.

„Nevedeli, že tento zákaz platí aj pre mňa, pane,“ odpovedal Mordaunt. „Napokon, ak rozkážete, som pripravený kedykoľvek odísť.“

„Ach, to ste vy, Mordaunt!“ Cromwell sa pokúšal pevnou vôľou zahnať mrak, ktorý mu zastieral oči. „Keď už ste tu, dobre, ostaňte.“

„Blahoželám vám.“

„Blahoželáte? A k čomu?“

„Že ste zajali Karola Stuarta. Teraz ste pánom Anglicka.“

„Tým pánom som bol skôr pred dvoma hodinami,“ povedal Cromwell.

„Ako to myslíte, generál?“

„Anglicko ma potrebovalo, aby som sa zmocnil tyrana, a teraz je tyran zajatý. Videli ste ho?“

„Áno, pane,“ odvetil Mordaunt.

„Ako sa správa?“

Mordaunt váhal, ale pravda, ako sa zdalo, sa nasilu tisla do úst.

„Pokojne a dôstojne.“

„Čo vravel?“

„Niekoľkými slovami sa rozlúčil so svojimi priateľmi.“

„So svojimi priateľmi?“ zašepkal Cromwell. „Má dokonca aj priateľov?“ a nahlas dodal: „Bránil sa?“

„Nebránil, pane, všetci ho opustili okrem troch-štyroch mužov. Nemal teda možnosť brániť sa.“

„Komu odovzdal meč?“

„Nikomu, zlomil ho.“

„Počul som, že zabili veliteľa pluku, ktorý sprevádzal kráľa Karola?“ povedal Cromwell a uprene pozrel na Mordaunta.

„Áno, pane.“

„Kto ho zabil?“ spýtal sa Cromwell.

„Ja.“

„Ako sa volal?“

„Lord Winter.“

„Váš strýko?“ zvolal Cromwell.

„Môj strýko?“ odvetil Mordaunt. „Zradcovia Anglicka nepatria do mojej rodiny.“

Cromwell ostal chvíľu zamyslený a hľadel na mladíka, potom povedal s hlbokým zármutkom:

„Mordaunt, ste strašný služobník.“

„S vôľou Pána nemožno zjednávať,“ povedal Mordaunt. „Abrahám zdvihol nôž proti Izákovi, a Izák bol jeho syn.“

„Áno,“ odpovedal Cromwell, „ale Pán nedopustil, aby vykonal obeť.“

„Pozeral som sa okolo seba,“ povedal Mordaunt, „ale nevidel som v kríkoch na planine ani kozy, ani kozľatá.“

Cromwell sa uklonil: „Mordaunt, ste silný medzi silnými. A ako si počínali Francúzi?“

„Ako statoční ľudia, pane,“ musel priznať Mordaunt.

„Áno, áno,“ zamrmlal Cromwell, „Francúzi sa bijú dobre, a ak mám dobrý ďalekohľad, zdá sa mi, že som ich videl v prvom rade.“

„Boli tam,“ odvetil Mordaunt.

Znovu bolo chvíľu ticho.

„A čo Škóti?“ spýtal sa Cromwell.

„Dodržali slovo a ani sa nehli,“ povedal Mordaunt.

„Ničomníci!“ zašepkal Cromwell.

„Ich dôstojníci by vás radi videli, pane.“

„Nemám čas. Zaplatilo sa im?“

„Dnes v noci.“

„Nech si idú svojou cestou, nech sa vrátia do hôr a nech tam skryjú hanbu, ak sú na to hory dosť vysoké. Už s nimi nechcem mať nič do činenia, ani oni so mnou. Choďte už, Mordaunt.“

„Skôr než odídem, mám niekoľko otázok, pane, a jednu prosbu.“

„Ku mne?“

Mordaunt sa uklonil.

„Prichádzam k vám, môj hrdina, ochranca a otec, a pýtam sa vás: Pane, ste so mnou spokojný?“

Cromwell na neho s údivom pozrel. Mladík sa ani nepohol.

„Áno, som spokojný,“ odvetil Cromwell, „od tých čias, čo vás poznám, nekonali ste len svoju povinnosť, ale aj čosi viac; boli ste verným priateľom, šikovným vyjednávačom a dobrým vojakom.“

„Pamätáte sa, pane, že som prvý prišiel na nápad vyjednávať so Škótmi, aby sa vzdali svojho kráľa?“

„Áno, pamätám, s tým nápadom ste prišli vy, to je pravda! Ja som nezašiel až tak ďaleko v pohŕdaní ľuďmi.“

„Bol som dobrým vyslancom vo Francúzsku?“

„Áno, dosiahli ste u Mazarina, čo som chcel.“

„Nebojoval som stále horlivo za vašu slávu a za vaše záujmy?“

„Hádam až príliš horlivo, práve to som vám pred chvíľou vyčítal. Kam sa však chcete dostať týmito otázkami?“

„Rád by som vám povedal, pane, že nadišla chvíľa, keď ma jediným slovom môžete odmeniť za všetky služby pre vás.“

„Ach,“ povedal Cromwell s miernym pohŕdaním, „máte pravdu, zabudol som, že každá služba si zaslúži odmenu a že som sa vám ešte neodvďačil.“

„Pane, môžete to urobiť ihneď.“

„Ako? Chcete zlato? Žiadate povýšenie? Želáte si vládnuť?“

„Pane, splníte moje želanie?“

„Najprv musí vedieť, aké je.“

„Pane, kedykoľvek ste mi povedali: Musíte splniť rozkaz!, pýtal som sa vás: Najprv musím vedieť, aký je to rozkaz!?“

„Čo keby ste však mali želanie, ktoré by sa nedalo splniť?“

„Keď ste vy mali nejaké želanie a rozkázali ste mi ho splniť, odpovedal som vám niekedy: Je to nemožné!?“

„Ale žiadosť, vyslovená po toľkých okolkoch…“

„Ach, nebojte sa, pane,“ povedal Mordaunt jednoducho, „nezruinuje vás.“

„Nuž dobre,“ prikývol Cromwell, „sľubujem vám, že vyhoviem vašej žiadosti, ak to bude len trochu v mojej moci. Žiadajte teda.“

„Pane, ráno zajali dvoch mužov, vydajte mi ich.“

„Ponúkli vám veľké výkupné?“ spýtal sa Cromwell.

„Myslím, že sú chudobní, pane.“

„Sú to azda vaši priatelia?“

„Áno, pane,“ zvolal Mordaunt, „sú to moji priatelia, drahí priatelia, dal by som za nich svoj život.“

„Dobre, Mordaunt,“ Cromwell nadobúdal mierny pocit radosti pri lepšej mienke o mladíkovi. „Dobre, dám ti ich, ani nechcem vedieť, kto sú. Urob s nimi, čo chceš.“

„Ďakujem, pane,“ zvolal Mordaunt, „ďakujem, môj život patrí vám. A ak oň prídem, ostanem aj tak vaším dlžníkom.“

Hodil sa Cromwellovi k nohám a napriek úsiliu puritánskeho generála, ktorý nechcel, alebo predstieral, že nechce túto takmer kráľovskú poctu, chytil ho za ruku a pobozkal.

„Čože?“ zháčil sa Cromwell, keď mladík vstával. „Nechcete nijakú odmenu? Nechcete zlato? Nechcete povýšenie?“

„Dali ste mi všetko, čo ste mi mohli dať, milord, sme vyrovnaní.“

A Mordaunt vybehol z generálovho stanu s radosťou, ktorá mu takmer tryskala zo srdca a z očí.

Cromwell ho sledoval pohľadom.

„Zabil svojho strýka,“ zahundral si, „ach, akých to mám služobníkov? Hádam tento, čo nežiada odo mňa nič, alebo len naoko nič nechce, si vymohol viac než tí, čo pýtajú zlato provincií a chlieb bedárov. Nikto mi neslúži zadarmo. Môj zajatec Karol má možno priateľov, no ja ich už nemám.“

A opäť sa pohrúžil do zadumania, z ktorého ho Mordaunt pred chvíľou vytrhol.

LXI. Šľachtici

Kým Mordaunt utekal do Cromwellovho stanu, d’Artagnan a Porthos odvádzali svojich zajatcov do domu, ktorý im pridelili v Newcastli.

Rozkaz, ktorý dal Mordaunt seržantovi, Gaskoncovi neunikol. Preto pohľadom odporúčal Athosovi a Aramisovi, aby boli nadmieru opatrní. Aramis a Athos kráčali teda mlčky popri svojich premožiteľoch. Ani to pre nich nebolo také ťažké, lebo každý mal čo robiť s vlastnými myšlienkami.

Ak bol niekto poriadne prekvapený, tak to bol Mousqueton, keď videl, že prah prekročili naši štyria priatelia, za nimi seržant a asi desať vojakov. Pretrel si oči, lebo nevedel, či správne spoznáva Athosa a Aramisa, napokon sa však musel poddať skutočnosti. Chcel vykríknuť, ale Porthos naňho žmurkol tak jednoznačne, že radšej mlčal a ostal ako prilepený vo dverách, očakávajúc vysvetlenie tejto čudnej náhody. Miatla ho najmä skutočnosť, že štyria priatelia sa tvária, akoby sa nepoznali.

D’Artagnan a Porthos doviedli Athosa a Aramisa do domu na rohu ulice s akousi záhradkou a so stajňami do susednej ulice. Okná na prízemí boli zamrežované, veľmi nápadne sa podobali väzeniu. Obaja priatelia pustili zajatcov pred sebou dnu a po tom, ako vydali rozkaz Mousquetonovi, aby odviedol všetky kone do stajne, zostali stáť na prahu.

„Prečo nejdeme dnu?“ spýtal sa Porthos.

„Lebo najprv musím zistiť, čo od nás chce seržant a tých desať chlapov s ním.“

Seržant a desať vojakov sa rozložilo v záhradke. D’Artagnan sa ich spýtal, čo chcú a prečo tu stoja.

„Dostali sme rozkaz,“ odvetil seržant, „aby sme vám pomáhali strážiť zajatcov.“

Na to sa nedalo nič povedať, skôr naopak, bola to neobyčajná pozornosť, za ktorú sa bolo treba tváriť vďačne pred tým, čo ju vymyslel. D’Artagnan sa teda seržantovi poďakoval a dal mu mincu, aby si vypil na zdravie generála Cromwella.

Seržant odpovedal, že puritáni nepijú a vopchal mincu do vrecka.

„Ach, drahý d’Artagnan, aký je to hrozný deň!“ vzdychol Porthos.

„Čo to vravíte, Porthos? Hovoríte o hroznom dni, keď sme znovu našli svojich priateľov?“

„Áno, ale za akých okolností!“

„Je pravda, že je všetko zamotané,“ povedal d’Artagnan, „ale čo tam po tom. Pokúsime sa vniesť trochu svetla do svojho postavenia.“

„Je to veľmi krkolomné,“ povedal Porthos, „teraz už chápem, prečo mi Aramis vrelo odporúčal zahrdúsiť toho hrozného Mordaunta.“

„Čušte a nevyslovujte to meno,“ zahriakol ho d’Artagnan.

„Veď rozprávam po francúzsky, a tu sú samí Angličania,“ odvetil Porthos.

D’Artagnan doňho drgol a povedal:

„Poďme dnu.“

Porthos vošiel prvý, d’Artagnan za ním, zavreli starostlivo dvere a objali oboch priateľov.

Athos bol hrozne smutný. Aramis sa díval na Porthosa a d’Artagnana bez slova, ale s takým výrazným pohľadom, že mu d’Artagnan rozumel.

„Chcete vedieť, ako sme sa sem dostali? Ech, božemôj, ľahko sa to dá uhádnuť. Mazarin nás poslal s listom ku generálovi Cromwellovi.“

„Ako ste sa dostali k Mordauntovi?“ spýtal sa Athos. „D’Artagnan, veď som vám odkázal, aby ste mu nedôverovali.“

„Porthos, odporúčal som vám, aby ste ho zahrdúsili,“ dodal Aramis.

„To má zase na svedomí Mazarin. Cromwell poslal Mordaunta k Mazarinovi. Mazarin poslal zase nás ku Cromwellovi. Je to osud.“

„Áno, máte pravdu, d’Artagnan, osud, ktorý nás rozlučuje a ničí. Takže, drahý Aramis, nevravme už o tom a každý sa pripravme čeliť svojmu osudu.“

„Práve naopak, vravme o tom, lebo sa raz navždy dohodlo, že budeme spolu, hoci by sme hájili úplne opačné veci.“

„Och, áno, úplne opačné,“ povedal s úsmevom Athos, „lebo čomu slúžite tu, pýtame sa vás? Ach, d’Artagnan, vidíte, na čo vás využíva ten úbožiak Mazarin?! Viete, akého zločinu ste sa dnes dopustili? Je to zajatie kráľa, jeho potupa i smrť.“

„Och, myslíte?“ zdesil sa Porthos.

„Preháňate, Athos, nie sme tak ďaleko,“ namietol d’Artagnan.

„Božemôj, naopak, dochádzame tam. Prečo zaisťujú kráľa? Ak ho chcú uznávať ako svojho pána, nemali by ho kupovať ako otroka. Myslíte, že Cromwell zaplatil za neho dvestotisíc libier šterlingov, aby ho znovu dosadil na trón? Priatelia, zabijú ho, dám na to krk, a to je ešte najmenší zločin, ktorý môžu spáchať. Je lepšie kráľovi odťať hlavu, než ho bičovať.“

„Nevravím, že nie, je to celkom možné,“ odvetil d’Artagnan. „Ale čo nás po tom? Som tu, lebo som vojak, lebo slúžim svojim pánom, to znamená tým, čo ma platia. Prisahal som poslušnosť a poslúcham, lenže vy, čo ste neprisahali, prečo ste tu a čomu slúžite?“

„Najposvätnejšie na svete sú nešťastie, kráľovská autorita a náboženstvo. Priateľ, manželka a dcéra nám preukázali tú česť a zavolali nás na pomoc. Poslúžili sme im podľa svojich biednych schopností a Boh ocení našu vôľu, keď nám už chýba moc. Môžete uvažovať inakšie, d’Artagnan, hľadieť na veci z inej stránky, priateľu, neodvádzam vás od toho, ale neschvaľujem to.“

„Ech, a čo nás je vôbec do toho, že sa pán Cromwell, ktorý je Angličan, búri proti svojmu kráľovi, ktorý je Škót. Som Francúz, a ani jeden z týchto problémov sa ma netýka. Prečo chcete, aby som bol za to silou-mocou zodpovedný?“

„Máte pravdu,“ prisvedčil Porthos.

„Lebo všetci šľachtici sú bratia, lebo aj vy ste šľachtic, lebo králi vo všetkých krajinách sú prví medzi šľachticmi,“ zamiešal sa Athos. „A vy, d’Artagnan, muž zo starého rodu, s krásnym menom a s dobrým mečom, ste dopomohli k tomu, aby sa kráľ dostal do rúk predavačov piva, krajčírov a povozníkov! Ach, d’Artagnan, možno ste splnili svoju povinnosť ako vojak, ale veľmi ste sa previnili ako šľachtic, to vám vravím!“

D’Artagnan prežúval stonku akéhosi kvetu a nevravel nič, bol v rozpakoch, a keď odvrátil oči od Athosa, stretol sa s Aramisovým pohľadom.

„A vy, Porthos,“ pokračoval Athos, akoby mal súcit s d’Artagnanovými rozpakmi, „najlepšie srdce, najlepší priateľ, najlepší vojak, akého poznám, človek, ktorý sa so svojimi vlastnosťami mal narodiť na tróne a ktorému sa skôr či neskôr dostane odmeny od rozumného kráľa, vy, drahý Porthos, šľachtic spôsobmi, vkusom a statočnosťou, previnili ste sa takisto ako d’Artagnan.“

Porthos očervenel, skôr však od radosti ako od hanby, predsa však sklonil hlavu, akoby bol pokorený, a povedal:

„Áno, áno, milý gróf, myslím, že máte pravdu.“

Athos vstal.

„No tak,“ povedal a podišiel k d’Artagnanovi, podávajúc mu ruku, „nemračte sa, syn môj, lebo všetko, čo ste počuli, ak som aj nepovedal otcovským hlasom, bolo to z otcovského srdca. Verte mi, že by mi bolo lepšie poďakovať sa vám za to, že ste mi zachránili život, a nedotknúť sa vás ani jedným slovom vyvierajúcicm z mojich pocitov.“

„Pravdaže, pravdaže, Athos,“ odpovedal d’Artagnan a stisol mu ruku, „lenže vy máte také čertovské pocity, aké nemá nikto na svete. Kto by si pomyslel, že rozumný človek odíde z domova, z Francúzska, od svojho chovanca, pôvabného mladíka, a rozbehne sa na pomoc prehnitej a spráchnivenej kráľovskej moci, ktorá sa raz rozsype ako starý barak. Pocit, o ktorom hovoríte, je krásny, istotne taký krásny, že je až nadpozemský.“

„Nech je, aký chce,“ Athos vybadal pascu, ktorú d’Artagnan s gaskonskou obratnosťou pripravil jeho otcovskej láske k Raoulovi, „nech je, aký chce, viete veľmi dobre, že je spravodlivý. Nechce sa mi však toľko dohadovať s mojím pánom. D’Artagnan, som vaším zajatcom, správajte sa teda ku mne ako k zajatcovi.“

„Ale, doparoma, dobre viete, že dlho nebudete mojím zajatcom.“

„Veru nie,“ povedal Aramis, „určite nás stihne podobný osud ako tých, ktorých zajali pri Philiphaughu.“

„A aký osud ich stihol?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nuž, polovičku obesili a zvyšok postrieľali.“

„Ručím za to, že vás neobesia ani nezastrelia, kým budem mať v žilách trochu krvi. Nech len prídu! Vidíte tieto dvere, Athos?“

„No a?“

„Týmito dverami vyjdete von, kedykoľvek budeme chcieť. A od tohto okamihu ste vy i Aramis voľní ako vánok.“

„Som vám veľmi povďačný, statočný d’Artagnan,“ odpovedal Athos, „lenže vy nie ste našimi pánmi. Viete dobre, d’Artagnan, že pred dverami sú stráže.“

„Nuž, prebijete sa cez stráže,“ odvetil Porthos. „Veď koľkože ich je? Najviac desať.“

„Pre štyroch by to nebolo nič, ale pre dvoch je to veľa. Pozrite, musíme zahynúť, ak budeme rozdelení ako teraz. Pozrite len na osudný príklad z vendômskej cesty: Vy, d’Artagnan, ste boli statočný a Porthos chrabrý a silný, a predsa ste sa museli zmieriť s porážkou. Dnes som porazený ja s Aramisom. A nikdy sa nám to nestalo, keď sme boli všetci štyria pospolu. Zomrieme teda hrdinsky ako lord Winter. Pokiaľ ide o mňa, vyhlasujem, že budem súhlasiť s útekom len vo štvorici.“

„To nie je možné,“ odvetil d’Artagnan, „som v službách Mazarina.“

„Viem to, a do ničoho vás nenútim. Moje dôvody sú neúčinné, asi sú veľmi zlé, keď nevedia pôsobiť na také spravodlivé duše, aké máte vy.“

„Aj keby mali účinok,“ povedal Aramis, „najlepšie je nekompromitovať vynikajúcich priateľov, akými sú d’Artagnan a Porthos. Nebojte sa, páni, neurobíme vám hanbu, keď budeme zomierať. Pokiaľ môžem hovoriť za seba, cítim, že s vami, Athos, pôjdem hrdo proti guľkám, dokonca aj na šibenicu, lebo nikdy ste sa mi nezdali taký veľký ako dnes.“

D’Artagnan nevravel nič, len rozhryzol stonku kvetu a potom si hrýzol prsty.

„Vy si myslíte, že vás zabijú?“ ozval sa napokon. „Načo by to robili? Kto by chcel vašu smrť? Koniec koncov, ste našimi zajatcami.“

„Blázon, úplný blázon!“ povedal Aramis. „Nepoznáš Mordaunta? Pozreli sme sa na seba len raz, a v jeho pohľade som videl, že sme odsúdení.“

„Mrzí ma, že som ho nezahrdúsil, ako ste mi radili, Aramis,“ povedal Porthos.

„Mordaunt mi môže byť ukradnutý!“ zvolal d’Artagnan. „Tisíc hrmených, ak ma ten hmyz bude priveľmi štekliť, rozmliaždim ho! Neutekajte teda, je to zbytočné, lebo prisahám, že tu ste v takom istom bezpečí, ako ste boli pred dvadsiatimi rokmi v ulici Férou vy, Athos, a v ulici de Vaugirard vy, Aramis.“

„Hneď sa dozvieme, na čom sme, pozrite, už ide sem,“ Athos ukázal na zamrežované okno, cez ktoré vnikalo do miestnosti svetlo.

„Kto?“

„Mordaunt.“

A naozaj, keď sa d’Artagnan pozrel cez okienko, videl jazdca, ktorý cválal k nim. Bol to skutočne Mordaunt.

D’Artagnan vybehol z miestnosti.

Porthos chcel ísť za ním.

„Ostaňte tu,“ povedal d’Artagnan, „príďte za mnou, až budem búchať na dvere.“

LXII. Ľudia, rata!

Keď Mordaunt prišiel pred dom, zazrel d’Artagnana stáť na prahu a vojaci so zbraňami v ruke ležali na tráve v záhrade.

„Hej, sú tu zajatci?“ zvolal hlasom priduseným od prudkého cvalu.

„Áno, pane,“ povedal seržant a rýchlo vstal. Za ním povstávali aj ostatní vojaci a priložili ruku ku klobúkom.

„Dobre, štyria muži ich vyzdvihnú a odvedú ihneď do môjho bytu.“

„Čo sa bude páčiť?“ spýtal sa d’Artagnan so známym šibalským výrazom v tvári. „Čo sa deje, prosím vás?“

„Rozkázal som štyrom mužom, aby vzali zajatcov, ktorí sa nám dostali do rúk dnes ráno, a aby ich odviedli ku mne do bytu,“ povedal Mordaunt.

„A na čo?“ spýtal sa d’Artagnan. „Prepáčte, že som zvedavý, ale iste chápete, že by som o tom rád niečo vedel.“

„Lebo zajatci patria mne,“ odsekol Mordaunt povýšene, „lebo s nimi môžem urobiť, čo sa mi zachce.“

„Dovoľte, mladý pán, dovoľte,“ povedal d’Artagnan, „zdá sa mi, že sa mýlite: zajatci obyčajne patria tým, čo ich zajali, a nie tým, ktorí ich chceli zajať. Mali ste právo zajať lorda Wintera, ktorý, ako sa všeobecne tvrdí, bol vaším strýkom. Vy ste ho však radšej zabili, nuž dobre. Pán du Vallon a ja sme mohli tých dvoch šľachticov takisto zabiť, no radšej sme ich zajali, každý robí, čo chce.“

Mordauntovi obeleli pery.

D’Artagnan pochopil, že situácia sa rýchlo zhoršuje, preto začal vyklopkávať na dvere gardový pochod. Porthos okamžite vyšiel von a stal si z druhej strany dverí, že ich takmer celé zaplnil. Tento manéver si Mordaunt veľmi dobre všimol.

„Pane,“ povedal s rastúcim hnevom, „zbytočne mi odporujete. Pred chvíľou mi zajatcov daroval vrchný veliteľ a môj slávny pán Oliver Cromwell.“

Do d’Artagnana akoby udrel hrom. Krv mu stúpla do žíl, mrak mu zastrel oči. Pochopil mladíkovo zúrivé úsilie a ruka mu podvedome klesla k meču.

Porthos hľadel na d’Artagnana, aby vedel, čo má robiť, a konal v okamihu tak ako on. Porthosov pohľad však d’Artagnana skôr znepokojil, než utíšil, začal si vyčítať, že privolal Porthosovu brutálnu silu na riešenie problému, ktorý sa mal podľa všetkého uzavrieť skôr ľsťou.

„Násilie nás všetkých zahubí,“ zašomral si, „d’Artagnan, priateľko, dokáž tomuto háďaťu, že si nielen silnejší, ale aj šikovnejší.“

„Ach,“ povedal nahlas a hlboko sa uklonil, „pán Mordaunt, čo ste to hneď nepovedali? Ako? Prichádzate od pána Olivera Cromwella, najslávnejšieho vojvodcu našich čias?“

„Práve idem od neho,“ povedal Mordaunt, zoskočil z koňa a uzdu podal vojakovi, „pred chvíľočkou som bol pri ňom.“

„Prečo ste to nepovedali hneď, drahý pane?!“ pokračoval d’Artagnan. „Celé Anglicko je oddané pánu Cromwellovi, a pretože pýtate zajatcov v jeho mene, poddávam sa, pane, sú vaši, vezmite si ich.“

Natešený Mordaunt urobil pár krokov a Porthos hľadel na d’Artagnana s hlbokým úžasom a už-už chcel otvoriť ústa, aby niečo povedal. D’Artagnan mu ešte včas stúpil na čižmu a vtedy Porthos pochopil, že jeho priateľ hrá komédiu.

Mordaunt vykročil na prvý schodík, kývol na štyroch mužov a s klobúkom v ruke sa chystal prejsť medzi dvoma priateľmi.

„Prepáčte,“ povedal d’Artagnan s tým najmilším úsmevom a položil ruku mladíkovi na plece, „ak sa však slávny generál Oliver Cromwell rozhodol vydať vám zajatcov, iste vám to potvrdil písomne.“

Mordaunt zastal.

„Určite vám dal pre mňa nejaký lístok, kúsok papiera, ktorý by potvrdzoval, že prichádzate v jeho mene. Dajte mi láskavo ten kúsok papiera, aby som aspoň pod nejakou zámienkou našiel ospravedlnenie, že sa zriekam svojich krajanov. Inakšie, chápete, aj keď som presvedčený, že generál Oliver Cromwell im nechce zle, urobilo by to veľmi zlý dojem.“

Mordaunt cúvol a vrhol na d’Artagnana hrozivý pohľad. Mušketier však odpovedal tým najmilším a najpriateľskejším pohľadom, aký sa kedy objavil na jeho tvári.

„Ak som vám niečo povedal, pane, uráža ma, keď o tom pochybujete,“ zúril Mordaunt.

„Ja? Ja že by som pochyboval o tom, čo ste mi povedali?!“ zvolal d’Artagnan. „Bože uchovaj, milý pán Mordaunt! Naopak! Súdiac podľa zovňajšku, považujem vás za dôstojného a dokonalého šľachtica. Okrem toho, pane, chcete, aby som bol úprimný?“ pokračoval d’Artagnan.

„Len vravte, pane,“ povzbudzoval ho Mordaunt.

„Pán du Vallon je bohatý človek, má štyridsaťtisíc libier renty, a preto ho peniaze nezaujímajú. Nevravím teda za neho, ale za seba.“

„A čo ďalej, pane?“

„Ja nie som bohatý, v Gaskonsku chudoba nikoho nezneucťuje, pane. Tam nikto nie je bohatý. Ani Henrich IV. slávnej pamäti, ktorý bol kráľom Gaskoncov podobne ako je jeho veličenstvo Filip IV. kráľom Španielov, nemal nikdy vo vrecku ani groš.“

„Prestaňte, pane,“ prerušil ho Mordaunt, „viem, na čo mierite, a myslím, že sa to dá ľahko vyriešiť.“

„Ach, vedel som, že ste duchaplný chlapík,“ odvetil d’Artagnan. „Nuž hľa, kde ma topánka omína, ako vravíme my Francúzi. Som len úbohý dôstojník, mám iba to, čo mi prinesie môj meč, to znamená viac rán než bankoviek. A tak, keď som ráno zajal dvoch Francúzov, ktorí sa zdajú byť zo vznešeného rodu, slovom dvaja rytieri podväzkového radu, povedal som si: Stretlo ťa šťastie. Vravím o dvoch zajatcoch, lebo boháč pán du Vallon mi v podobných situáciách prepúšťa svojich zajatcov.“

Mordaunt, celkom unesený d’Artagnanovou výrečnou dobromyseľnosťou sa len usmial ako človek, ktorý veľmi dobre chápe uvádzané dôvody, a povedal miernejšie:

„Pane, ihneď prinesiem podpísaný rozkaz a s ním dvetisíc pistolí, ale dovoľte mi, aby som teraz odviezol so sebou tých zajatcov.“

„To nie,“ nesúhlasil d’Artagnan, „záleží vám tak na pol hodine? Pane, som zásadový človek a mám rád poriadok.“

„Mohol by som vás prinútiť vydať mi zajatcov, pane, lebo som tu veliteľom,“ povedal Mordaunt.

„Ach, pane,“ pokračoval d’Artagnan s milým úsmevom, „vidieť, že ma s pánom du Vallon nepoznáte, aj keď sme mali česť cestovať vo vašej spoločnosti. Sme šľachtici a dvaja sme schopní zabiť vás aj vašich osem ľudí. Pán Mordaunt, nebuďte tvrdohlavý, lebo ak niekto je tvrdohlavý, potom sa zatnem aj ja, a to teda poriadne, a tento pán,“ pokračoval d’Artagnan, „je v takom prípade oveľa tvrdohlavejší a oveľa nebezpečnejší ako ja. A to už neberiem do úvahy skutočnosť, že nás sem poslal pán kardinál Mazarin, ktorý zastupuje francúzskeho kráľa. Z toho vyplýva, že v tejto chvíli zastupujeme kráľa a kardinála a že ako vyslanci sme teda nedotknuteľní. Pán Oliver Cromwell, rovnako veľký politik ako vojvodca, to určite chápe. Žiadajte od neho písomný rozkaz. Čo vám tak na tom záleží, pán Mordaunt.“

„Áno, písomný rozkaz,“ dodal Porthos, ktorý začínal chápať d’Artagnanov úmysel. „Viac od vás nechceme.“

Hoci Mordaunt mal sto chutí použiť násilie, vedel aj veľmi dobre zvážiť d’Artagnanove dôvody. Napokon, imponovala mu mušketierova povesť a to, čo urobil ráno, mu len pridávalo na vážnosti. Pretože netušil, že štyria Francúzi sú priatelia, jeho nepokoj pri vierohodnom dôvode o výkupnom zmizol. Súhlasil teda, že donesie rozkaz a okrem toho aj dvetisíc pistolí, na ktoré sám odhadol dvoch jazdcov. Vyskočil na koňa, odporúčal seržantovi, aby pozorne strážil, obrátil sa a odišiel.

,Dobre, štvrťhodina, kým dôjde k stanu, štvrťhodina, kým sa vráti, viac ani nepotrebujeme,‘ pomyslel si d’Artagnan.

Potom sa vrátil k Porthosovi. Na tvári mu nebolo vidieť nijakú zmenu, a tak tí, čo na neho striehli, si mohli myslieť, že pokračuje v tom istom rozhovore.

„Priateľ Porthos, počúvajte dobre: ani slovo našim priateľom o tom, čo ste počuli. Je zbytočné, aby vedeli, akú službu im preukazujeme.“

„Dobre, rozumiem,“ prisvedčil Porthos.

„Zájdite do stajne, nájdete tam Mousquetona. Osedlajte kone, do sediel vložte pištole, vyveďte ich von a pripravte na ulici za rohom, aby sme na ne mohli kedykoľvek vysadnúť. Ostatné je už moja starosť.“

Porthos nič nenamietal, poslúchol so zvyčajnou dôverou, akú mal k svojmu priateľovi.

„Idem,“ povedal, „len… môžem sa ešte vrátiť dovnútra?“

„Nie, načo?“

„Tak mi urobte láskavosť a vezmite mešec, ktorý som nechal na kozube.“

„Spoľahnite sa.“

Porthos vážne a pokojne prešiel popri vojakoch, ktorí sa nemohli vynadívať na jeho vysokú, statnú postavu. Za rohom stretol Mousquetona a spolu sa pobrali do stajne.

D’Artagnan sa vzápätí vrátil dnu, popiskujúc si akúsi pesničku.

„Drahý Athos,“ povedal, „uvažoval som o vašich dôvodoch, presvedčili ma a skutočne ľutujem, že som sa zamiešal do celej záležitosti. Mazarin je darebák, ako ste povedali. Rozhodol som sa ujsť s vami. Netreba viac uvažovať, buďte pripravení, dva meče máte v kúte, nezabudnite na ne, sú to nástroje, ktoré môžu byť v situácii, v akej sme teraz, neobyčajne užitočné. To mi pripomína Porthosov mešec. Dobre, tu je!“ a d’Artagnan vopchal mešec do vrecka.

Dvaja priatelia naňho hľadeli s údivom.

„Zdá sa vám to čudné?“ spýtal sa d’Artagnan. „Vravím: bol som slepý, Athos mi otvoril oči, to je všetko. Poďte sem.“

Dvaja priatelia podišli bližšie.

„Vidíte tú ulicu?“ spýtal sa d’Artagnan. „Tam budú kone, vyjdete z dverí, zahnete doľava, skočíte do sediel a je po všetkom. Nestarajte sa o nič, len aby ste dobre počuli signál. Bude to výkrik: Ľudia, rata!“

„Chceme však vaše čestné slovo, že prídete, d’Artagnan,“ povedal Athos.

„Prisahám.“

„Platí,“ zvolal Aramis. „Pri výkriku: Ľudia, rata! vyjdeme von, pováľame všetko, čo sa nám postaví do cesty, rozbehneme sa ku koňom, vyskočíme do sediel a vyrazíme, je to tak?“

„Výborne.“

„Vidíte, Aramis, vždy vám vravím, že d’Artagnan je najlepší z nás,“ povedal Athos.

„Dobre, poklony teraz nechajme, zbohom,“ prerušil ho d’Artagnan. „Nezabudnite však na signál: Ľudia, rata!“

Ako vošiel, tak aj vyšiel, popiskoval si tú istú pesničku a pokračoval tam, kde prestal.

Vojaci sa zabávali alebo spali. D’Artagnan zavolal seržanta.

„Milý pane, generál Cromwell odkázal po pánu Mordauntovi, aby som k nemu prišiel. Dobre postrážte zajatcov.“

Seržant naznačil, že nerozumie po francúzsky.

D’Artagnan sa mu pokúšal vysvetliť posunkami to, čo seržant nevedel pochopiť slovom. Seržant prikývol. D’Artagnan potom zašiel do stajne: všetkých päť koní bolo osedlaných.

„Vezmite každý koňa za uzdu,“ povedal Porthosovi a Mousquetonovi, „zahnite doľava, aby vás Athos a Aramis videli z okna.“

„Prídu?“ spýtal sa Porthos.

„O chvíľu.“

„Nezabudli ste na mešec?“

„Nezabudol, nebojte sa.“

„Dobre.“

Porthos a Mousqueton sa vypravili na určené miesto, každý držal jedného koňa za uzdu. D’Artagnan ostal sám, zakresal ocieľkou, zapálil kúsok práchna, dvakrát väčší ako šošovica, vysadol na koňa a zastal medzi vojakmi pred dverami. Škrabkajúc zviera rukou, vopchal mu kúsok práchna do ucha.

Opovážiť sa na podobný kúsok mohol len taký jazdec ako d’Artagnan, lebo sotva zviera pocítilo prudké pálenie, zaerdžalo od bolesti, vzopälo sa a skákalo ako šialené. Vojaci sa zľakli, že ich pošliape, a rýchlo sa rozpŕchli.

„Pomoc,“ kričal d’Artagnan. „Zastavte ho! Kôň sa mi splašil.“

Chvíľu sa zdalo, akoby koňovi krv vytryskla z očí a celý bol biely od peny.

„Pomoc,“ kričal d’Artagnan, ale vojaci sa neopovážili prísť mu na pomoc. „Pomoc! Chcete ma nechať zabiť? Ľudia, rata!“

Sotva to d’Artagnan vykríkol, dvere sa otvorili a Athos s Aramisom vyrazili s mečom v ruke. Vďaka d’Artagnanovmu úskoku bola cesta voľná.

„Zajatci utekajú! Zajatci utekajú!“ kričal seržant.

„Stoj! Stoj!“ kričal d’Artagnan, popustil uzdu zúrivému koňovi, ktorý sa rozbehol a prevalil zo troch chlapov.

„Stáť! Stáť!“ kričali vojaci a rozbehli sa po zbrane.

Zajatci však už boli v sedle, nestrácali čas a pustili sa k najbližšej bráne. Uprostred ulice zbadali Grimauda a Blaisoisa. Athos jediným posunkom všetko Grimaudovi vysvetlil, a ten sa pridal ku skupinke. Leteli ako víchor a d’Artagnan, ženúc sa vpredu, ich ešte posmeľoval výkrikmi. Cez bránu preleteli ako tiene, stráže si nestačili ani uvedomiť, že by ich mali zastaviť, a už sa ocitli na šírom poli.

Za ten čas vojaci stále kričali: „Stáť! Stáť!“ a seržant, ktorý začal chápať, že sa stal obeťou ľsti, si trhal vlasy.

Medzitým sa k domu tryskom blížil jazdec a držal v ruke nejaký papier. Mordaunt sa vracal s rozkazom.

„Zajatci?!“ vykríkol a zoskočil z koňa.

Seržant sa nezmohol na odpoveď, ukázal na dokorán roztvorené dvere a na prázdnu miestnosť. Mordaunt vybehol po schodíkoch, všetko pochopil, vykríkol, akoby mu trhali črevá a v mdlobách sa zrútil na zem.

LXIII. Dokáže sa, že ani v najťažších situáciách statočné srdcia nestratia odvahu a dobré žalúdky chuť do jedla

Skupinka jazdcov uháňala tryskom, bez jediného slova, ani sa neobzrela. Prebrodili potok, ktorého názov nikto nepoznal, a zanechali po ľavej strane mesto, o ktorom si Athos myslel, že sa volá Durham. Potom uvideli les, poslednýkrát popchli kone a zamierili k nemu.

Len čo sa stratili za závojom zelene, dosť hustej, aby ich nevideli prenasledovatelia, zastali, aby dali hlavy dohromady. Sluhom zverili kone, aby si trochu oddýchli, neuvoľnili im však uzdy a neodsedlali ich. Grimauda postavili na stráž.

„Poďte, priateľ môj, nech vás objímem,“ zovrel Athos d’Artagnana v náručí, „ste náš záchranca, skutočný hrdina!“

„Athos má pravdu,“ pridal sa Aramis a zovrel ho tiež v náručí. „Čo všetko by ste dosiahli svojou rozhodnosťou, odvahou a bystrým umom, keby ste mali rozumného pána!“

„Teraz je všetko v poriadku, prijímam objatia i poďakovania za seba i za Porthosa, máme však málo času, tak poďme.“

Dvaja priatelia, ktorým d’Artagnan pripomenul, že majú za čo vďačiť aj Porthosovi, podišli k nemu a stisli mu ruku.

„Teraz ide o to, aby sme nepobehovali bezcieľne ako šialenci, ale aby sme si zostavili nejaký plán. Čo budeme robiť?“

„Čo budeme robiť, doparoma? To je celkom jednoduché.“

„No povedzte to, d’Artagnan.“

„Vyhľadáme najbližší prístav, pozbierame všetky drobné prostriedky, najmeme si loď a vypravíme sa do Francúzska. Ja dám všetko do posledného sou. Najväčším pokladom je život, a náš visí na vlásku, keď už to musím tak povedať.“

„Čo vy na to, pán du Vallon?“ zaujímal sa Athos.

„Celkom súhlasím s d’Artagnanom: toto Anglicko je príšerná krajina.“

„Ste teda rozhodnutí odísť?“ obrátil sa Athos na d’Artagnana.

„Tisíc hrmených, nevidím nič, čo by ma tu zdržiavalo,“ odpovedal d’Artagnan.

Athos si vymenil pohľad s Aramisom.

„Choďte teda, priatelia,“ povzdychol si.

„Ako, choďte?“ zvolal d’Artagnan. „Hádam poďme?“

„Veru nie, priateľu, musíte nás opustiť,“ povedal Athos.

„Vás opustiť?“ d’Artagnan bol touto neočakávanou správou úplne ohromený.

„Prečo by sme sa mali rozísť, keď sme spolu?“ nechápal Porthos.

„Lebo vy ste splnili svoje poslanie, a tak sa môžete, ba musíte vrátiť do Francúzska. Ale my sme ešte svoje poslanie nesplnili.“

„Vy ste nesplnili svoje poslanie?“ spýtal sa d’Artagnan a pozrel prekvapene na Athosa.

„Veru nesplnili, priateľ môj,“ odvetil Athos pokojným a pevným hlasom. „Prišli sme sem, aby sme bránili kráľa Karola, a bránili sme ho zle, musíme ho preto zachrániť.“

„Zachrániť kráľa?“ d’Artagnan pozrel na Aramisa, ako predtým hľadel na Athosa.

Aramis len prikývol.

Na d’Artagnanovej tvári sa objavil hlboký súcit: začínal veriť, že má do činenia s dvoma šialencami.

„Athos, nie je možné, aby ste hovorili vážne,“ vravel d’Artagnan, „kráľ je v zajatí armády, a tá ho vedie do Londýna. Tejto armáde velí akýsi mäsiarov syn, plukovník Harrison, čo nás je však po tom. Súd s jeho veličenstvom bude hneď po príchode do Londýna, za to vám ručím. Dosť som o tom počul z úst pána Olivera Cromwella, aby som vedel, čo si mám o všetkom myslieť.“

Athos a Aramis sa na seba druhý raz pozreli.

„Len čo sa súd skončí, nebudú otáľať s vykonaním rozsudku,“ pokračoval d’Artagnan. „Och, títo páni puritáni pracujú rýchlo.“

„Aký trest stihne kráľa podľa vášho názoru?“ spýtal sa Athos.

„Obávam sa, že to bude trest smrti. Veľmi sa proti nemu previnili, aby im mohol odpustiť, nemajú teda iného východiska, len ho zabiť. Nepamätáte sa na slová pána Olivera Cromwella po príchode do Paríža, keď mu ukázali baštu vo Vincennes, v ktorej bol uväznený pán de Vendôme?“

„Čo povedal?“ spýtal sa Porthos.

„Ak siahneme na princov, tak len na ich hlavu.“

„Viem o tom,“ povedal Athos.

„A myslíte, že nebude postupovať podľa tejto zásady teraz, keď má v hrsti kráľa?“

„Áno, urobí to, som o tom dokonca presvedčený, ale je to aj ďalší dôvod, aby sme neopúšťali vznešenú a ohrozenú hlavu.“

„Athos, začínate blaznieť.“

„Nie, priateľ môj,“ odpovedal pokojne šľachtic, „ale lord Winter po nás prišiel do Francúzska a doviedol nás k madam Henriette. Jej veličenstvo poctilo pána d’Herblay a mňa tým, že nás požiadalo o pomoc pre svojho muža. Dali sme mu svoje slovo, a tým je povedané všetko. Zaviazali sme sa svojou silou, svojím umom a svojím životom. Dané slovo musíme dodržať. Ste tej istej mienky, pán d’Herblay?“

„Áno, dali sme sľub,“ odvetil Aramis.

„Okrem toho máme ešte ďalší dôvod,“ pokračoval Athos, „počúvajte. Vo Francúzsku je v tejto chvíli všetko mizerné a odporné. Máme desaťročného kráľa, ktorý ešte nevie, čo chce, kráľovnú, ktorá je zaslepená oneskorenou vášňou, a ministra, ktorý vládne nad Francúzskom, akoby to bol veľký statok. Stará sa len o to, aby zhŕňal zlato a používa pri tom talianske intrigy a lesť. Máme princov, ktorí vytvárajú sebeckú a osobnú opozíciu, ktorí sa však nedopracujú k ničomu inému, iba že dostanú z Mazarinových rúk zopár prútov zlata a nejaké zvyšky moci. Slúžil som im, nie s nadšením, ale zo zásady, cením si ich len podľa toho, čo sú hodní, a veru nie sú vysoko na tom rebríčku. Dnes je to však niečo iné, dnes stretávam na ceste veľké nešťastie a pridávam sa k nemu. Ak sa nám podarí zachrániť kráľa, bude to krásne, ak pre neho zomrieme, bude to veľké!“

„Viete vopred, že pri tom zahyniete,“ povedal d’Artagnan.

„Obávam sa toho a jediné, čo nás bolí, je, že zomrieme ďaleko od vás.“

„Čo chcete robiť v cudzej, nepriateľskej krajine?“

„Ako mladík som cestoval po Anglicku, hovorím po anglicky ako Angličan, aj Aramis vie niečo z tej reči. Ach, keby sme mali aj vás pri sebe, priatelia! S vami, d’Artagnan, a s vami, Porthos, všetci štyria spojení po dvadsiatich rokoch, by sme prvý raz čelili nielen Anglicku, ale trom kráľovstvám!“

„A sľúbili ste kráľovnej, že vtrhnete do londýnskej bašty, že zabijete stotisíc vojakov, že budete bojovať proti želaniu celého národa a ctižiadosti jedného muža, ktorý sa volá Cromwell?“ pokračoval d’Artagnan žalostne. „Athos, Aramis, vy ste nevideli toho človeka. Nuž, je to geniálny muž, ktorý mi veľmi pripomína nášho kardinála, toho druhého, veľkého. Prosím vás, drahý Athos, neobetujte sa zbytočne! Keď sa na vás dívam, naozaj sa mi zdá, že mám pred sebou rozumného človeka, keď vás však počujem rozprávať, zdá sa mi, že mám do činenia s bláznom. Porthos, povedzte otvorene, čo si o tom myslíte.“

„Nič dobré,“ odpovedal Porthos.

„Pozrite,“ d’Artagnan bol už netrpezlivý, lebo Athos nepočúval jeho, ale podľa všetkého len vlastný hlas, „vždy sa vám moje rady vyplatili, nuž verte mi, Athos, vaše poslanie sa skončilo, a skončilo sa dôstojne. Vráťte sa s nami do Francúzska.“

„Priatelia, naše rozhodnutie sa nedá zmeniť,“ trval na svojom Athos.

„Máte hádam nejaký iný dôvod, o ktorom nevieme?“

Athos sa usmial.

D’Artagnan sa zúrivo udrel po stehne a hundral tie najpresvedčivejšie dôvody, na aké len prišiel, ale Athos mu na všetko odpovedal pokojným a tichým úsmevom a Aramis iba prikyvoval.

„Nuž, keď už tak chcete,“ zvolal napokon rozzúrený d’Artagnan, „nechajme svoje kosti v tejto mizernej krajine, kde je večne zima, kde sa hmla považuje za krásne počasie, dážď za hmlu, potopa za dážď, kde sa slnko podobá mesiacu a mesiac smotanovému syru. Máte pravdu, ak človek má umrieť, nezáleží na tom, či umrie tu, alebo niekde inde.“

„Uvedomte si, priateľ môj, že v tomto prípade ide o predčasnú smrť,“ vystríhal ho Athos.

„Hm, o niečo skôr či neskôr, nemá zmysel, aby sme sa pre to dohadovali.“

„Čudujem sa len tomu, že sa to ešte nestalo,“ povedal zamyslene Porthos.

„Och, aj to príde, Porthos, nebojte sa,“ odvetil d’Artagnan. „Tak sme dohodnutí,“ pokračoval Gaskonec, „a ak Porthos nemá námietky…“

„Urobím všetko, čo budete chcieť,“ dodal Porthos. „Napokon, zdá sa mi veľmi pekné všetko to, čo nám tu povedal gróf de La Fère.“

„Ale čo vaša budúcnosť, d’Artagnan? Čo vaše ambície, Porthos?“

„Naša budúcnosť, naše ambície?“ povedal d’Artagnan veľmi obratne a nahnevane. „Potrebujem sa vôbec zaoberať podobnými záležitosťami, keď zachraňujeme kráľa? Až ho zachránime, zhromaždíme jeho priateľov, porazíme puritánov, dobyjeme znovu Anglicko, vrátime sa s kráľom do Londýna a pevne ho usadíme na trón…“

„On z nás urobí vojvodov a pairov,“ odpovedal Porthos, ktorému oči zažiarili od radosti, hoci mu táto budúcnosť pripadala ako rozprávka.

„Alebo na nás zabudne,“ odvetil d’Artagnan.

„Och!“ vzdychol Porthos.

„Hrom do toho, priateľ Porthos, mali sme možnosť presvedčiť sa o tom. Myslím, že sme kráľovnej Anne Rakúskej kedysi vykonali službu, ktorá nebola o nič menšia, než služba, ktorú chceme preukázať dnes Karolovi I., a vidíte, kráľovná Anna Rakúska si na nás pokojne celých dvadsať rokov ani nespomenula.“

„D’Artagnan, povedzte úprimne, mrzí vás, že sme jej tú službu preukázali?“ spýtal sa Athos.

„Vôbec nie, namojdušu,“ odvetil d’Artagnan, „ba musím sa priznať, že vo chvíľach najhoršej nálady nachádzam v tejto spomienke útechu.“

„Sám viete, d’Artagnan, že princovia sú často nevďační.“

„Nuž, Athos,“ povedal d’Artagnan, „myslím, že keby ste stretli hoci aj diabla na zemi, i toho by sa vám podarilo priviesť do neba.“

„Tak čo?“ spýtal sa Athos a podal d’Artagnanovi ruku.

„Dohodnuté,“ odpovedal d’Artagnan, „Anglicko je podľa mňa rozkošná krajina, zostanem tu, ale pod jednou podmienkou.“

„Pod akou?“

„Aby ma nikto nenútil učiť sa po anglicky.“

„To vám, priateľ môj, prisahám na svoje meno, ktoré je, myslím si, nepoškvrnené. Verím, že jestvuje moc, ktorá nad nami bdie a dúfam, že všetci štyria znovu uvidíme Francúzsko.“

„Len aby to tak bolo, lebo, priznám sa, mám celkom opačný názor,“ podotkol d’Artagnan.

„Hej! Teraz, keď sme sa už o všetkom dohodli, nemali by sme myslieť aj na žalúdok?“ spýtal sa Porthos a mädlil si ruky. „Myslím, že aj v najkritickejších situáciách nášho života sme si vždy dobre zajedli.“

„Ach, ale rozprávajte o obede v krajine, kde sa pri každej hostine jedáva baranina varená vo vode a pije sa len pivo. Aký diabol vás priviedol do takej krajiny, Athos! Ó, prosím o odpustenie,“ dodal d’Artagnan s úsmevom, „zabudol som, že už nie ste Athos. Ale čo na tom, prezraďte svoj plán, ako sa naobedovať, Porthos.“

„Môj plán!“

„Áno, máte predsa nejaký plán?“

„Nemám plán, som hladný, a to je všetko.“

„Doparoma, ak ide len o to, aj ja som hladný, ale hlad nie je všetko, musíme nájsť niečo na jedenie, inakšie budeme prežúvať trávu ako naše kone…“

„Ach, pamätáte sa na tie jemné ustrice, čo sme jedli u Parpaillota?“ spýtal sa Aramis, ktorý nebol taký vzdialený od pozemských vecí ako Athos.

„A na tie baranie stehná zo slanísk?“ oblizol sa Porthos.

„A načo máme so sebou priateľa Mousquetona, ktorý vás tak dobre choval v Chantilly, Porthos?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Naozaj,“ povedal Porthos, „máme Mousquetona, hoci od tých čias, čo je mojím správcom, veľmi spohodlnel, ale dobre, zavolajme ho.“

A aby bola odpoveď priaznivá, zavolal:

„Hej, Mouston!“

Mouston sa objavil a tváril sa veľmi žalostne.

„Čo vám je, milý pán Mouston? Ste azda chorý?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Pane, som hrozne hladný,“ nariekal Mousqueton.

„Práve preto sme vás zavolali, drahý pán Mouston. Nemohli by ste do ôk nachytať zopár takých chutných zajačikov a rozkošných perličiek, z ktorých ste robili dusené a pečené v hostinci… Namojdušu, že si už ani nepamätám, kde to bolo?“

„V hostinci u…“ dodal Porthos. „Namojdušu, že už ani ja neviem, kde to bolo.“

„Čo tam po tom, keby ste mohli chytiť do lasa zopár fliaš starého burgundského, ktoré by veľmi rýchlo vyliečilo vášmu pánovi odreniny…“

„Ach, pane, obávam sa, že to, čo odo mňa žiadate, je v tejto strašnej krajine nemožné, a myslím, že urobíme lepšie, keď požiadame o pohostinnosť majiteľa domca na okraji lesa.“

„Čože? Nablízku je nejaký dom?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Áno, pane,“ prikývol Mousqueton.

„Nuž, ako vravíte, priateľ, požiadajme majiteľa domca, či by nám nedal najesť. Čo vy na to, páni, nezdá sa vám rada pána Moustona rozumná?“

„Čo ak je majiteľ domca puritán?…“ spýtal sa Aramis.

„Hrom do toho, tým lepšie!“ odvetil d’Artagnan. „Ak je puritán, povieme mu, že zajali kráľa a na počesť tejto správy nám ponúkne biele sliepky.“

„A čo ak je šľachtic?“ spýtal sa Porthos.

„V tom prípade sa budeme tváriť smutne a ošklbeme mu čierne sliepky.“

„Ste šťastlivec, že všetko beriete s humorom,“ Athos sa musel usmiať nápadom neskrotného Gaskonca.

„Čo chcete?“ spýtal sa d’Artagnan. „Pochádzam z kraja, kde niet na oblohe ani mráčika.“

„Nie ako v tejto krajine,“ dodal Porthos a vystrel ruku, aby sa presvedčil, či ten chlad, ktorý práve pocítil na tvári, spôsobila skutočne dažďová kvapka.

„Poďme, poďme,“ súril ich d’Artagnan, „ďalší dôvod, aby sme sa vydali na cestu… Hej, Grimaud!“

Grimaud prišiel k pánovi.

„Tak čo, priateľ Grimaud, videli ste niečo?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nič,“ odpovedal Grimaud.

„Tí hlupáci nás ani neprenasledujú,“ povedal Porthos. „Och, keby sme my boli na ich mieste!“

„Ech, urobili chybu,“ dodal d’Artagnan, „rád by som sa trochu porozprával s Mordauntom na tejto pustatine. Pozrite, aké krásne miesto, kde by som ho mohol zložiť.“

„Rozhodne,“ odvetil Aramis. „Myslím, páni, že syn nemá matkinu silu.“

„Ech, drahý priateľ,“ poznamenal Athos, „ešte počkajte, zbavili sme sa ho pred dvoma hodinami, a on ešte nevie, kam sme sa vybrali, nevie, kde sme. Že nemá matkinu silu, si povieme, až keď vystúpime na francúzsku pôdu, ak nás do tých čias nezabijú alebo neotrávia.“

„Aspoň sa teda naobedujme,“ povedal Porthos.

„Namojveru, najedzme sa, som hrozne hladný,“ pristal Athos.

„Beda čiernym sliepkam!“ zvolal Aramis.

A štyria priatelia na čele s Mousquetonom takmer bezstarostne zamierili k domu, pretože sa spojili tak, ako žiadal Athos.

LXIV. Poklona zvrhnutému kráľovi

Čím viac sa utečenci blížili k domu, tým viac bola zem rozrytá, zdalo sa, že tade pred nimi prechádzal veľký oddiel jazdcov. Pred bránou boli stopy ešte výraznejšie, akoby sa tam oddiel zastavil.

„Bohuprisahám, všetko mi je jasné,“ zvolal d’Artagnan, „musel tadiaľto prejsť kráľ so svojím sprievodom.“

„Dočerta, potom všetko požrali,“ zahundral Porthos.

„Ach, nejakú sliepku hádam len nechali,“ poznamenal d’Artagnan.

Zoskočil z koňa a zaklopal na dvere. Nikto mu však neodpovedal. Odtisol dvere, neboli zamknuté a prvá miestnosť bola prázdna a pustá.

„Tak čo?“ spýtal sa Porthos.

„Nevidím nikoho,“ odpovedal d’Artagnan. „Ach, ach!“

„Čo sa stalo?“

„Krv!“

Pri tom slove traja priatelia zoskočili zo svojich koní a vošli do prvej miestnosti. D’Artagnan medzitým otvoril dvere do ďalšej izby a na tvári sa mu zjavilo prekvapenie. Traja priatelia pribehli za ním, na zemi v mláke krvi videli ležať mladého muža.

Bolo vidieť, že sa chcel dostať k posteli, ale nemal už dosť síl a ostal ležať neďaleko nej. Athos prvý podišiel k nešťastníkovi. Zdalo sa mu, že sa pohol.

„Ako?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Ak nežije, nebude to dlho, čo vypustil dušu, telo je ešte teplé. Nie, nie, srdce mu bije. Hej, kamarát!“

Ranený vzdychol, d’Artagnan nabral do dlane vody a polial mu tvár. Muž otvoril oči, trochu nadvihol hlavu, vzápätí mu však klesla späť. Athos sa snažil oprieť mu hlavu o svoje koleno, potom však zbadal tesne pod zátylkom ranu. Mal rozštiepenú lebku, rinula sa mu z nej krv.

Aramis namočil do vody uterák a priložil mu ho na ranu. Studená voda raneného prebrala, druhý raz otvoril oči. S údivom pozrel na mužov, ktorí, ako sa zdalo, ho ľutovali a usilovali sa mu pomôcť, ako sa len dalo.

„Ste medzi priateľmi,“ povedal Athos po anglicky, „upokojte sa, a ak vládzete, povedzte, čo sa stalo.“

„Kráľa zajali,“ zašepkal ranený.

„Videli ste ho?“ spýtal sa Aramis takisto po anglicky.

Muž neodpovedal.

„Nebojte sa, sme verní služobníci jeho veličenstva,“ pokračoval Athos.

„Je pravda, čo vravíte?“ spýtal sa ranený.

„Na našu šľachtickú česť.“

„Môžem vám to teda povedať?“

„Len vravte.“

„Som Parryho brat, brat komorníka jeho veličenstva.“

Athos a Aramis si pamätali, že lord Winter sa týmto menom obrátil na sluhu, ktorý bol v chodbe kráľovského stanu.

„Poznám ho, nikdy neopustil kráľa!“ povedal Athos.

„Máte pravdu,“ povedal ranený. „Nuž, keď prechádzali popri tomto dome, pomyslel si na mňa a v kráľovom mene požiadal, aby sa tu na chvíľu zastavili, že kráľ je hladný. Žiadosť mu splnili. Doviedli ho do tejto izby, aby sa najedol, k dverám a pod okná rozostavili stráže. Parry poznal túto izbu, neraz prišiel za mnou, keď bolo jeho veličenstvo v Newcastli. Vedel, že v miestnosti sú padacie dvere, ktoré vedú do pivnice a odtiaľ sa dá vyjsť do ovocného sadu. Kývol na mňa. Pochopil som. Toto znamenie však asi zachytili kráľovi strážcovia a začali byť viac v strehu. Nevedel som, že niečo tušia, a mal som jedinú túžbu: zachrániť jeho veličenstvo. Vybral som sa von, povedal som, že idem po drevo, pretože som si uvedomil, že nesmieme strácať čas. Vošiel som do podzemnej chodby, ktorá vedie do pivnice, kam ústili aj padacie dvere. Hlavou som nadvihol dosku, Parry z druhej strany ticho odtisol závoru, kývol som na kráľa, aby išiel so mnou. Nechcel, akosi sa mu ten útek nepáčil, Parry však zopäl ruky a prosil ho, aj ja som ho žiadal, aby si nedal ujsť takú príležitosť. Konečne sa rozhodol. Našťastie som zrazu videl, že sa nám v podzemnej chodbe postavil do cesty akýsi veľký tieň. Chcel som vykríknuť, aby som upozornil kráľa, ale nemal som už kedy. Pocítil som úder, akoby sa mi celý dom zrútil na hlavu, a padol som v bezvedomí.“

„Dobrý a statočný Angličan! Verný služobník!“ povedal Athos.

„Keď som sa spamätal, ležal som na tom istom mieste. Dotiahol som sa až na dvor, kráľ a jeho sprievod už boli preč. Trvalo mi hádam vyše hodiny, kým som prešiel z dvora až sem. Sily ma však opustili a omdlel som po druhý raz.“

„A ako sa cítite teraz?“

„Veľmi zle,“ povedal ranený.

„Môžeme pre vás niečo urobiť?“ spýtal sa Athos.

„Pomôžte mi do postele, hádam sa mi uľaví.“

„Máte niekoho, kto by vám pomohol?“

„Žena je v Durhame, každú chvíľu by sa mala vrátiť. A vy nič nepotrebujete, nič si neželáte?“

„Chceli sme vás popýtať, či by ste nám nedali niečo jesť.“

„Ach, všetko zobrali. Nemám v dome ani kúsok chleba.“

„Počujete, d’Artagnan?“ povedal Athos. „Musíme hľadať obed niekde inde.“

„Teraz mi je už všetko jedno,“ odvetil d’Artagnan. „Už nie som hladný.“

„Namojveru, ani ja,“ dodal Porthos.

Preniesli muža na posteľ a zavolali Grimauda, aby mu obviazal ranu. Grimaud v službách štyroch priateľov mal toľko ráz príležitosť obväzovať rany a dávať obklady, že nadobudol takú prax ako ránhojič. Za ten čas utečenci prešli znovu do prvej miestnosti a radili sa.

„Teraz vieme, na čom sme,“ povedal Aramis. „Pretože kráľ a jeho sprievod prechádzali tadiaľto, musíme sa vydať opačným smerom. Súhlasíte, Athos?“

Athos neodpovedal, uvažoval.

„Áno, poďme opačným smerom,“ pridal sa Porthos. „Ak sa vydáme za eskortou, všetko bude pojedené, až nakoniec umrieme od hladu. Ach, prvý raz, čo neobedujem. Aká prekliata krajina je toto Anglicko! Na obed sa viem najesť najlepšie.“

„Čo si o tom myslíte vy, d’Artagnan?“ spýtal sa Athos. „Ste tej istej mienky ako Aramis?“

„Vôbec nie,“ povedal d’Artagnan. „Myslím si niečo celkom iné.“

„Ako? Vy chcete ísť za eskortou?“ spýtal sa Porthos zdesene.

„To nie, chcem ísť s ňou.“

Athosovi zažiarili oči od radosti.

„Ísť s eskortou?“ zvolal Aramis.

„Nechajte d’Artagnana, nech nám to vysvetlí,“ radil Athos.

„Samozrejme, musíme ísť tam, kde nás nebudú hľadať,“ povedal d’Artagnan. „Ani na um im nepríde hľadať nás medzi puritánmi, poďme teda medzi nich.“

„Dobre, priateľ môj, dobre, je to vynikajúci nápad,“ schválil mu ho Athos, „bol by som s ním vyrukoval sám, keby ste ma neboli predbehli.“

„Je to aj vaša mienka?“ spýtal sa Aramis.

„Áno. Budú si myslieť, že chceme rýchlo odísť z Anglicka, a preto nás budú hľadať v prístavoch, zatiaľ čo my pôjdeme s kráľom do Londýna. A keď už budeme v Londýne, nikto nás nenájde. Medzi miliónom ľudí nie je ťažké schovať sa, nehovoriac o možnostiach, ktoré nám táto cesta poskytuje,“ pokračoval Athos a pozrel na Aramisa.

„Áno, rozumiem,“ odpovedal Aramis.

„Ja nerozumiem, ale keď si to myslí d’Artagnan i Athos, určite to bude lepšie,“ povedal Porthos.

„Ale nebudeme podozriví plukovníkovi Harrisonovi?“ spýtal sa Aramis.

„Ech, doparoma, práve na tom staviam plán,“ povedal d’Artagnan. „Plukovník Harrison patrí k našim priateľom. Videli sme ho dvakrát u generála Cromwella a vie, že nás sem poslal z Francúzska pán Mazarin, bude nás preto považovať za bratov. Napokon, nie je mäsiarov syn? Je, však? No tak, Porthos mu ukáže, ako sa zabíja vôl holými rukami a ja mu ukážem, ako zložiť býka na zem, chytiac ho za rohy, a tým si získame jeho dôveru.“

Athos a usmial, podal Gaskoncovi ruku a povedal:

„D’Artagnan, ste najlepší druh, akého poznám, som veľmi šťastný, že som vás našiel, syn môj.“

V tej chvíli vyšiel z izby Grimaud. Ranený bol obviazaný a cítil sa lepšie. Štyria priatelia sa s ním rozlúčili a spýtali sa ho, či nechce poslať po nich nejaký odkaz svojmu bratovi.

„Povedzte mu,“ poprosil ich statočný muž, „nech oznámi kráľovi, že ma nezabili. Hoci som len drobný človiečik, viem, že jeho veličenstvo si vyčíta moju smrť.“

„Nebojte sa, dozvie sa to ešte dnes večer,“ sľúbil mu d’Artagnan.

Skupina vyrazila. Poblúdiť nijako nemohla, lebo na rovine bola cesta viditeľne vyznačená. D’Artagnan po dvojhodinovej tichej jazde zdvihol hlavu a zastavil sa na zákrute.

„Aha, tu máme našich ľudí.“

A naozaj, asi na pol míle pred sebou videli dosť veľký oddiel jazdcov.

„Drahí priatelia, odovzdajte meče pánu Moustonovi, ktorý vám ich vráti v pravý čas a na pravom mieste,“ povedal d’Artagnan, „a nezabudnite, že ste našimi zajatcami.“

Popchli kone, na ktorých sa začínala prejavovať únava, a čoskoro dostihli kráľov sprievod.

Kráľ išiel vpredu, obklopený časťou regimentu plukovníka Harrisona, kráčal pokojne, stále dôstojný a dobrej mysle. Keď zazrel Athosa a Aramisa, s ktorými sa nemal kedy ani rozlúčiť, a keď v očiach týchto dvoch šľachticov vyčítal, že na pár krokov od seba má ešte stále priateľov, o ktorých si myslel, že sú zajatí, bledé líca mu od radosti očerveneli.

D’Artagnan podišiel na čelo kolóny, zveriac svojich priateľov pod dozor Porthosovi a zamieril rovno k Harrisonovi. Ten ho spoznal a privítal tak zdvorilo, ako len človek jeho spôsobov a povahy dokáže. Čo d’Artagnan predvídal, to sa aj stalo. Plukovník nemal a ani nemohol mať nijaké podozrenie.

Vojaci sa zastavili. Kráľ sa mal počas tejto krátkej zastávky najesť. Tentoraz však porobili všetky potrebné opatrenia, aby sa nepokúsil ujsť. Vo veľkej miestnosti hostinca pripravili pre neho malý a pre dôstojníkov veľký stôl.

„Budete jesť so mnou?“ spýtal sa Harrison d’Artagnana.

„Doparoma, bude to pre mňa veľké potešenie,“ odvetil d’Artagnan, „ale mám so sebou spoločníka pána du Vallon a svojich dvoch zajatcov, ktorých nemôžem opustiť a kvôli ktorým by sme sa veľmi tlačili pri jednom stole. Urobme to lepšie: dajte do kúta postaviť ďalší stôl a posielajte nám zo svojho stola, inakšie nám hrozí, že pomrieme od hladu. Budeme teda obedovať spolu, veď budeme sedieť v jednej miestnosti.“

„Ako chcete,“ súhlasil Harrison.

Všetko sa vyriešilo tak, ako si d’Artagnan želal. Kráľ sedel za stolom a obsluhoval ho Parry. Harrison sedel s dôstojníkmi za druhým stolom a d’Artagnan a jeho druhovia mali vyhradený stôl v kúte. Stôl, za ktorým sedeli puritánski dôstojníci, bol okrúhly a Harrison náhodou alebo z hrubej vypočítavosti sedel chrbtom obrátený ku kráľovi.

Kráľ videl, ako vošli štyria šľachtici, ale nezdalo sa, že by im venoval väčšiu pozornosť. Mali pred sebou stôl, za ktorým sedeli dôstojníci a stôl, za ktorým sedel kráľ.

Aby si Harrison svojich hostí uctil, posielal im zo svojho stola tie najlepšie jedlá, štyrom priateľom však, nanešťastie, chýbalo víno. Athosovi to bolo úplne ľahostajné, ale d’Artagnan, Porthos a Aramis robili grimasy zakaždým, keď mali preglgnúť trochu piva, nápoja puritánov.

„Namojveru, pán plukovník, sme vám neobyčajne povďační za láskavé pozvanie, veď keby nie vás, hrozilo nám, že ostaneme bez obeda, ako to bolo s raňajkami. Aj pán du Vallon zdieľa so mnou poďakovanie, pretože bol hrozne hladný.“

„Ešte stále som hladný,“ doplnil Porthos, ukláňajúc sa plukovníkovi Harrisonovi.

„A akože sa vám mohlo stať niečo také hrozné, že ste zostali bez raňajok?“ spýtal sa plukovník so smiechom.

„Celkom jednoducho, pán plukovník,“ odpovedal d’Artagnan. „Ponáhľal som sa za vami, a aby som vás dostihol, pustil som sa tou istou cestou ako vy. Taký starý mazák ako ja by to iste nemal robiť, mal by vedieť, že neostane ani smidka chleba tam, kadiaľ prešiel taký dobrý a statočný pluk, ako je váš. Iste pochopíte naše sklamanie, keď sme dorazili ku krásnemu domčeku na pokraji lesa, že naň bolo radosť pozrieť, a keď sme tam namiesto sliepok, ktoré sme si chceli upiecť, a namiesto šunky, ktorú sme chceli napichnúť na ražeň, našli len akéhosi úbožiaka v kaluži krvi… Ach, sto hrmených, plukovník, vyslovte poklonu tomu dôstojníkovi, ktorý zasadil takú ranu. Bola dobrá, taká dobrá, že vzbudila obdiv aj u môjho priateľa pána du Vallon, ktorý vie sám znamenite rozdávať rany.“

„Áno, keď sa Groslow ujme svojej úlohy, netreba ju zaňho dokončiť,“ povedal Harrison so smiechom a pozrel na dôstojníka, sediaceho za stolom.

„Ach, to je tento pán?“ spýtal sa d’Artagnan a uklonil sa dôstojníkovi. „Ľutujem, že pán nehovorí po francúzsky, aby som mu osobne zložil poklonu.“

„Som pripravený ju prijať a opätovať vám ju, pane,“ odvetil dôstojník dosť dobrou francúzštinou, „tri roky som žil v Paríži.“

„Ech, pane, rád by som vám povedal, že to bol taký vynikajúci úder, že ste toho muža takmer zabili.“

„Myslel som, že sa mi to podarilo,“ povedal Groslow.

„Nie, nepodarilo, hoci k tomu veľa nechýbalo. Ale nie je mŕtvy.“

D’Artagnan pritom pozrel na Parryho, ktorý stál pri kráľovi so smrteľne bledou tvárou, aby mu naznačil, že táto správa patrí jemu. Kráľ počúval celý tento rozhovor so srdcom zovretým nevýslovnou úzkosťou, lebo nevedel, kam francúzsky dôstojník mieri a poburovali ho kruté podrobnosti, vyslovované so zdanlivou ľahostajnosťou. Keď d’Artagnan dorozprával, kráľ si uľahčene vydýchol.

„Ach, doparoma, myslel som, že som to urobil lepšie,“ povedal Groslow. „Keby sme neboli tak ďaleko od domu toho úbožiaka, vrátil by som sa dokončiť svoje dielo.“

„Dobre by ste urobili, ak sa bojíte, že sa z toho dostane,“ povedal d’Artagnan, „lebo, ako viete, keď rana do hlavy nezabije človeka hneď, do týždňa sa zahojí.“

D’Artagnan znovu pozrel na Parryho. Na tvári kráľovho sluhu bolo vidieť radosť a kráľ mu s úsmevom podal ruku. Parry sa zohol a úctivo ju svojmu pánovi pobozkal.

„D’Artagnan, ste skutočne človek, ktorý má dar reči i dar ducha,“ povedal Athos. „Čo poviete na kráľa?“

„Jeho tvár sa mi celkom pozdáva,“ odvetil d’Artagnan, „vyzerá vznešene a dobrácky.“

„Áno, ale nechal sa zajať, a to je chyba,“ poznamenal Porthos.

„Ech, veru, rád by som pripil na kráľovo zdravie,“ povzdychol si Athos.

„Tak mi dovoľte, aby som povedal prípitok,“ povedal d’Artagnan.

„Nech sa páči,“ prikývol Aramis.

Porthos hľadel na d’Artagnana, ohromený duševnou silou, ktorú dodával jeho priateľovi gaskonský dôvtip.

D’Artagnan vzal cínový pohár, nalial si, vstal a povedal svojim druhom:

„Páni, ak chcete, pripime tomu, čo sedí za vrchstolom tejto hostiny. Nech žije náš veliteľ a nech vie, že sme mu celkom k službám až do Londýna, ba ešte ďalej.“

D’Artagnan sa pri týchto slovách díval na Harrisona, preto si plukovník myslel, že prípitok patrí jemu. Vstal a uklonil sa štyrom priateľom, ktorí s očami upretými na kráľa Karola pili spoločne, kým Harrison vyprázdnil pohár bez najmenšej nedôvery.

Karol podal pohár Parrymu, a ten mu tiež nalial trochu piva. Keď prikladal pohár k ústam, hľadel na štyroch šľachticov a napil sa s úsmevom plným šľachetnosti a vďačnosti.

„Poďme, páni,“ zvolal Harrison, odtisol pohár a nevenoval vzácnemu zajatcovi ani pohľad, „vyrazíme na cestu!“

„Kde budeme nocovať, plukovník?“

„V Tirsku,“ odvetil Harrison.

„Parry, koňa,“ povedal kráľ, vstal od stola a obrátil sa k svojmu sluhovi. „Chcem ísť do Tirska.“

„Namojdušu, ten váš kráľ ma skutočne očaril, som mu plne k službám,“ naklonil sa d’Artagnan k Athosovi.

„Ak to myslíte úprimne, nedôjde do Londýna,“ poznamenal Athos.

„Ako to myslíte?“

„Cestou ho unesieme.“

„Ach, Athos, tentoraz ste, čestné slovo, blázon,“ odvetil d’Artagnan.

„Máte vari nejaký plán?“ spýtal sa Aramis.

„Och, nebolo by to nemožné, keby sme mali dobrý plán,“ uvažoval Porthos.

„Ja nemám,“ povedal Athos, „ale d’Artagnan iste na niečo príde.“

D’Artagnan pokrčil plecami a priatelia sa vydali na cestu.

LXV. D’Artagnan niečo pripravuje

Athos poznal d’Artagnana hádam lepšie, ako d’Artagnan sám seba. Vedel, že do takej dobrodružnej duše, akú mal Gaskonec, stačí zasiať myšlienku, ako do bohatej a úrodnej pôdy stačí zasiať zrno. Nechal teda, nech si priateľ krčí plecami, nech pokračuje v ceste a rozprával sa s ním o Raoulovi. Za iných okolností by sa iste nebol púšťal do tohto rozhovoru.

Do Tirska došli za tmavej noci. Štyroch priateľov, ako sa zdalo, vôbec nezaujímali preventívne opatrenia, ktoré mali zamedziť kráľovi v úteku, a ani si ich nevšímali. Uchýlili sa do jedného domca, zložili sa všetci v jednej izbe a zabezpečili si východ, keby na nich niekto zaútočil. Sluhov porozdeľovali na rôzne miesta. Grimaud si ľahol k dverám na otiepku slamy.

D’Artagnan bol zamyslený, akoby bol stratil obvyklú výrečnosť. Neprehovoril ani slovo, len si popiskoval a chodil od postele k oknu a nazad a Porthosovi odpovedal iba jednoslabične. Athos a Aramis hľadeli na seba s úsmevom.

Deň bol únavný, no napriek tomu priatelia spali veľmi zle, okrem Porthosa, ktorého spánok bol asi taký neúprosný ako chuť do jedla.

Na druhý deň ráno bol d’Artagnan prvý na nohách. Kým Athos s Aramisom vstali, zišiel do stajní, prezrel si kone a vydal rozkazy na celý deň. Keď sa vrátil, Porthos ešte chrápal.

O ôsmej sa pustili na cestu v tom istom poradí ako predošlý deň. D’Artagnan však nechal svojich priateľov, aby putovali sami, a on išiel utužiť včerajšie priateľstvo s pánom Groslowom. Groslow ho privítal s milým úsmevom, lebo d’Artagnanova pochvala ho príjemne šteklila.

„Pane, skutočne som šťastný, že sa stretávam s človekom, ktorý hovorí mojou rečou. Môj priateľ, pán du Vallon, má veľmi melancholickú povahu, nedostanete z neho ani štyri slová za deň, a naši dvaja zajatci, pochopiteľne, tiež nemajú veľkú chuť do rozprávania,“ lichotil mu d’Artagnan.

„Sú to zúriví kráľovi stúpenci,“ poznamenal Groslow.

„To je ďalší dôvod, aby sa na nás hnevali, že sme zajali Stuarta, s ktorým, aspoň dúfam, veľmi rýchlo skoncujete.“

„Do pekla, práve preto ho vedieme do Londýna,“ odpovedal Groslow.

„Dúfam, že ho nespúšťate z očí!“

„Tisíc hrmených, to si myslím! Ako vidíte, má skutočne kráľovský sprievod,“ dodal dôstojník so smiechom.

„Áno, cez deň niet obáv, že by ušiel, ale v noci…“

„V noci sme dvojnásobne opatrní.“

„Akým spôsobom ho strážite?“

„V izbe je s ním osem mužov.“

„Dočerta, to ho poriadne strážite!“ povedal uznanlivo d’Artagnan. „Ale okrem tých ôsmich mužov nechávate stráže aj predo dvermi? Pri takom zajatcovi nie je opatrnosti nikdy dosť.“

„Och, nenechávame. Len si pomyslite: čo by urobili dvaja muži bez zbrane s ôsmimi ozbrojenými vojakmi?“

„Akí dvaja muži?“

„Nuž kráľ a jeho komorník.“

„Dovolili ste teda, aby komorník zostal v miestnosti?“

„Áno, urobili sme Stuartovi túto láskavosť a plukovník Harrison s tým súhlasil vzhľadom na to, že kráľ sa nemôže obliekať a vyzliekať sám.“

„Skutočne, kapitán, čím ďalej vás počúvam, tým viac ma udivuje ľahkosť a elegancia, s akou rozprávate po francúzsky,“ vravel d’Artagnan, rozhodnutý pokračovať v úspešnom vychvaľovaní anglického dôstojníka. „Žili ste v Paríži tri roky, keby som však ja žil v Londýne aj celý život, som presvedčený, že by som vás nedostihol. Čo ste robili v Paríži?“

„Otec bol obchodníkom a poslal ma k svojmu priateľovi, ktorý zase poslal svojho syna k nám. Medzi obchodníkmi je taká výmena celkom bežná.“

„A páčilo sa vám v Paríži, pane?“

„Páčilo, ale veľmi potrebujete takú revolúciu, ako je u nás, ani nie tak proti kráľovi, ktorý je ešte decko, ale proti tomu podlému Talianovi, ktorý je milencom vašej kráľovnej.“

„Pane, úplne s vami súhlasím a všetko by sa skončilo, keby sme mali aspoň tucet takých dôstojníkov, ako ste vy, mužov bdelých, odvážnych a bez predsudkov! Ach, veľmi rýchlo by sme skoncovali s Mazarinom, pripravili by sme taký krátky proces, ako chystáte vy so svojím kráľom.“

„Ale myslel som si, že ste v jeho službách,“ povedal dôstojník, „a že to on vás poslal za generálom Cromwellom.“

„Skôr by som povedal, že som v službách kráľa, a keď som sa dozvedel, že Mazarin chce niekoho poslať do Anglicka, požiadal som, aby si vybral mňa. Veľmi som chcel spoznať geniálneho človeka, ktorý teraz velí trom kráľovstvám. Keď pánu du Vallon a mne navrhol, aby sme tasili meč za česť starého Anglicka, videli ste, ako sme sa do toho zahryzli.“

„Áno, viem, že ste bojovali po boku pána Mordaunta.“

„Po jeho ľavom i pravom boku, pane. Hrom mu do duše, to je ďalší statočný a vynikajúci mladík. Videli ste, ako odbavil svojho strýka?“

„Poznáte ho?“ zaujímal sa dôstojník.

„Poznám, ba dokonca môžem povedať, že sme sa aj spriatelili. S pánom du Vallon sme s ním prišli z Francúzska.“

„Zdá sa, že ste ho v Boulogne nechali dlho čakať.“

„Čo chcete, robil som to, čo vy, strážil som kráľa,“ odpovedal d’Artagnan.

„Ale, ale, a akého kráľa?“ spýtal sa Groslow.

„Nuž nášho, bohuprisahám, malého kinga Ľudovíta Štrnásteho.“

A d’Artagnan dal dolu klobúk. Angličan urobil zo zdvorilosti to isté.

„A ako dlho ste ho strážili?“

„Tri noci, a namojdušu, že na tie tri noci budem spomínať s potešením.“

„Mladý kráľ je teda láskavý?“

„Kráľ spal ako drevo.“

„Ako ste to teda mysleli?“

„Chcel som povedať, že mi priatelia dôstojníci a mušketieri robili spoločnosť a že sme celé tri noci hrali a pili.“

„Ach, áno,“ povzdychol si Angličan, „máte pravdu, vy Francúzi ste veru veselí spoločníci.“

„Vy nehráte, keď máte stráž?“

„Nikdy,“ odvetil Angličan.

„V tom prípade sa asi riadne nudíte, ľutujem vás,“ poznamenal d’Artagnan.

„Je pravda, že som akýsi nesvoj, keď prichádza na mňa rad. Bdieť celú noc, to je hrozne dlho,“ priznal dôstojník.

„Áno, ak človek bdie sám alebo s hlúpymi vojakmi, ale ak človek bdie s veselým spoločníkom, ak sa kotúľa po stole zlato a kocky, noc uplynie ako sen. Nemáte azda rád hry?“

„Práve naopak.“

„Napríklad landsknecht.“

„Úplne šaliem po tejto hre, vo Francúzsku som pri nej presedel celé večery.“

„A keď ste sa vrátili do Anglicka?“

„Nemal som v rukách ani kocky, ani karty.“

„Ľutujem vás,“ d’Artagnan sa zatváril veľmi súcitne.

„Počujte, urobte pre mňa niečo,“ navrhol Angličan.

„A čo také?“

„Zajtra mám stráž.“

„Pri Stuartovi?“

„Áno, príďte ku mne, prebdieme spolu celú noc.“

„Nemôžem.“

„Nemôžete?“

„V nijakom prípade.“

„Prečo?“

„Každú noc hrávam s pánom du Vallon. Niekedy ani nejdeme spať… Napríklad dnes sme hrali, až kým sa nerozvidnelo.“

„No a?“

„Nuž, nudil by som sa, keby som s ním nehral.“

„Hrá dobre?“

„Videl som ho prehrať dvetisíc pistolí, a pritom sa smial, až mu slzy tiekli.“

„Tak ho vezmite so sebou.“

„Vy to vážne chcete? A čo naši zajatci?“

„Ach, doparoma, máte pravdu,“ povedal dôstojník. „Prikážte svojim sluhom, aby ich strážili.“

„Áno, aby ušli!“ zvolal d’Artagnan. „Tomu by som sa rád vyhol.“

„Budú to asi veľmi dôležití ľudia, keď vám na nich tak záleží.“

„Hrom do toho, jeden je bohatý šľachtic z Touraine, druhý je rytier maltézskeho rádu a pochádza zo vznešeného rodu. Dohodli sme sa na výkupnom: po príchode do Francúzska dostaneme za každého dvetisíc libier šterlingov. Preto nechceme ani na chvíľu odísť od ľudí, o ktorých naši sluhovia vedia, že sú milionári. Keď sme ich zajali, trochu sme ich poprehliadali a musím sa vám priznať, že každú noc zápasíme s pánom du Vallon o ich mešec. Môžu však pred nami ukrývať nejaký drahokam, nejaký vzácny diamant, takže vyzeráme ako lakomci, ktorí neurobia krok od svojho pokladu. Stali sa z nás veční strážcovia, a keď spím ja, pán du Vallon bdie.“

„Aha, aha,“ poznamenal Groslow.

„Chápete teda, prečo som nútený odmietnuť vaše pozvanie, ktoré ma láka napokon o to viac, že sa človek poriadne otravuje, keď musí hrať stále s tou istou osobou. Výhry sa striedajú s prehrami a na konci mesiaca človek zisťuje, že nič nevyhral ani neprehral.“

„Ach, poznám ešte otravnejšiu vec: keď človek vôbec nehrá,“ povzdychol si Groslow.

„Chápem,“ prisvedčil d’Artagnan.

„Sú tí vaši ľudia nebezpeční?“ pokračoval Angličan.

„Ako to myslíte?“

„Vedeli by sa pokúsiť o nejaké násilie?“

D’Artagnan sa rozosmial.

„Panebože!“ zvolal. „Jeden sa trasie od horúčky, lebo sa nevie prispôsobiť vašej pôvabnej krajine, druhý je rytier maltézskeho rádu, bojazlivý ako dievča, a navyše, aby sme mali úplnú istotu, vzali sme im vreckové nože aj malé nožničky.“

„Priveďte ich teda so sebou,“ navrhol Groslow.

„Akože, vy chcete, aby…“ čudoval sa d’Artagnan.

„Áno, mám osem mužov.“

„A čo?“

„Štyria budú strážiť ich a štyria kráľa.“

„Máte pravdu, dalo by sa to tak vyriešiť, hoci vám tým robím veľké starosti.“

„Len príďte, uvidíte, ako to vybavím.“

„Och, to ma neznepokojuje,“ povedal d’Artagnan, „takému človeku, ako ste vy, by som sa zveril so zatvorenými očami.“

Touto lichôtkou pošteklená márnomyseľnosť vyčarila na dôstojníkovej tvári spokojný úsmev a lichotník si nadobudol priateľa.

„Nuž, čo nám bráni, aby sme s kartárskou partiou začali dnes večer?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nič na svete,“ zvolal Groslow.

„Výborne, príďte večer ku nám a my vám zajtra návštevu vrátime. Ak by vás niečo znepokojovalo u našich zajatcov, ktorí, ako viete, sú zúriví rojalisti, nič sa nedá robiť, aj tak strávime príjemnú noc.“

„Výborne! Dnes večer u vás, zajtra u Stuarta, pozajtra u mňa.“

„A potom v Londýne. Ech, doparoma, vidíte, že sa všade dá viesť veselý život.“

„Áno, keď človek stretne Francúzov, a takých, ako ste vy,“ odpovedal Groslow.

„Uvidíte, čo je pán du Vallon za chlapíka! Zarytý frondér, človek, ktorý Mazarina takmer prizabil medzi dverami. Slúži naďalej, lebo sa ho boja.“

„Áno, má dobrácku tvár a hoci ho nepoznám, celkom sa mi pozdáva.“

„A čo potom, až ho spoznáte! Ech, tamto je, práve ma volá. Prepáčte, sme takí veľkí priatelia, že sa nemôže bezo mňa dlho zaobísť. Ospravedlníte ma?“

„Prečo nie?“

„Dovidenia večer.“

„U vás?“

„U mňa.“

Obaja sa pozdravili a d’Artagnan sa vrátil k svojim priateľom.

„Čo sa, dočerta, toľko rozprávate s tým buldogom?“ šomral Porthos.

„Milý priateľ, nevravte tak o pánu Groslowovi, patrí k mojim dôverným priateľom.“

„Ten zabijak vidiečanov je váš priateľ!“ zvolal Porthos.

„Pst, milý Porthos! Máte pravdu, pán Groslow je trochu prudký, objavil som však uňho dve dobré vlastnosti, je hlúpy a arogantný.“

Porthos vyvalil oči a Athos s Aramisom na seba s úsmevom pozreli. Poznali d’Artagnana a vedeli, že nerobí nič bezcieľne.

„Budete mať možnosť posúdiť to sám,“ pokračoval d’Artagnan.

„Ako?“

„Večer vám ho predstavím, príde si s nami zahrať.“

„Och, a je bohatý?“ Porthosovi zažiarili oči.

„Je synom jedného z najväčších londýnskych obchodníkov.“

„A vie hrať landsknecht?“

„Zbožňuje ho.“

„V poriadku, prežijeme teda príjemnú noc,“ povedal Porthos.

„Príjemnejšiu, než si myslíte, lebo bude predzvesťou jednej ešte príjemnejšej.“

„Ako to myslíte?“

„Nuž, dnes bude hrať on u nás, zajtra budeme my hrať u neho.“

„Kde?“

„To sa dozviete. Teraz sa starajme len o jedno: musíme dôstojne prijať poctu, ktorou nás pán Groslow zahŕňa. Večer sa zastavíme v Derby. Nech ide Mousqueton vopred, a ak niekde v meste nájde fľašu vína, nech ju kúpi. Nebude na škodu, keď pripraví malú večeru, ktorej sa vy, Athos, nezúčastníte, lebo máte horúčku, ani vy, Aramis, lebo ste rytier maltézskeho rádu a pri rečiach takých hrubých ľudí, ako sme my, cítite odpor a musíte sa červenať. Počujete?“

„Počujem, ale nech ma čert uchytí, ak tomu rozumiem,“ hundral Porthos.

„Porthos, priateľ môj, viete, že po otcovi pochádzam od prorokov a po matke od veštkýň, že rozprávam len v parabolách a v hádankách. Nech počujú tí, čo majú uši, a vidia tí, čo majú oči, teraz nemôžem povedať nič viac.“

„Konajte, priateľu, som presvedčený, že to, čo robíte, robíte dobre,“ povedal Athos.

„Aramis, ste rovnakého názoru?“

„Úplne, milý d’Artagnan.“

„Výborne,“ povedal d’Artagnan, „mám skutočných veriacich a je naozaj potešením naučiť sa pre nich urobiť zázrak. Sú celkom iní, než tento neveriaci Porthos, ktorý chce vždy všetko vidieť, všetkého sa dotknúť, aby uveril.“

„Skutočne som hrozne neveriaci človek,“ Porthos sa chcel zatváriť dôvtipne. D’Artagnan ho tľapol po pleci, a pretože došli na zastávku, kde sa malo jesť, bolo po ďalšom rozhovore.

Pred piatou hodinou poslali Mousquetona napred, ako bolo dohovorené. Mousqueton nevedel po anglicky, ale od tých čias, čo bol v Anglicku, postrehol jednu vec: že Grimaud posunkami dokonale nahradil reč. Začal teda tieto grimasy študovať a vďaka znamenitému učiteľovi Grimaudovi po niekoľkých lekciách v nich sám nadobudol určitú istotu. Blaisois šiel s ním.

Keď štyria priatelia kráčali už po hlavnej derbskej ulici, videli, že Blaisois stojí na prahu zvonku dosť pekne vyzerajúceho domu. Tu sa mali usadiť.

Celý deň sa ku kráľovi nepriblížili, aby nevzbudili nijaké podozrenie, ani neobedovali s plukovníkom Harrisonom ako predošlý deň, ale sadli si k stolu sami.

Groslow prišiel v dohovorenú hodinu. D’Artagnan ho prijal ako starého priateľa, s ktorým sa pozná najmenej dvadsať rokov. Porthos si ho premeral od hlavy až po päty a usmial sa, keď zistil, že sa mu silou nevyrovná, hoci poriadne ovalil Parryho brata. Athos a Aramis sa silou-mocou usilovali potlačiť odpor, ktorý v nich vyvolával tento surový a hrubý chlap.

Stručne povedané, Groslow bol, ako sa zdalo, s privítaním spokojný.

Athos a Aramis hrali dôsledne svoju úlohu. O polnoci sa pobrali do svojej izby a nechali pootvorené dvere. D’Artagnan ich odviedol, Porthos ostal v Groslowových pazúroch.

Porthos vyhral od Groslowa päťdesiat pistolí, a keď dôstojník odišiel, zistil, že je príjemnejším spoločníkom, než si myslel. Groslow si v duchu sľúbil, že na druhý deň večer si vynahradí na d’Artagnanovi to, o čo ho Porthos pripravil a rozlúčil sa s Gaskoncom, pripomenúc mu na večer dohovorenú schôdzku, lebo hráči sa rozchádzali o štvrtej ráno.

Deň ubehol ako obyčajne, d’Artagnan chodil od kapitána Groslowa k plukovníkovi Harrisonovi a od plukovníka Harrisona k svojim priateľom. Tomu, kto d’Artagnana nepoznal, sa mohlo zdať, že je vo svojej koži, ale jeho priatelia Aramis a Athos vybadali v tomto pobehovaní akési čudné vzrušenie.

„Čo asi snuje?“ premýšľal nahlas Aramis.

„Počkajme,“ poznamenal Athos.

Porthos nevravel nič, iba s uspokojením, ktoré bolo vidieť aj na jeho tvári, rátal v mešci päťdesiat pistolí, ktoré vyhral od Groslowa.

Keď došli večer do Rystonu, d’Artagnan zvolal svojich priateľov. Z tváre sa mu vytratila bezstarostná veselosť, ktorú nosil celý deň ako masku. Athos stisol Aramisovi ruku.

„Už sa to blíži?“ spýtal sa.

„Áno,“ prikývol d’Artagnan, keď to začul, „áno, už sa to blíži: páni, tejto noci zachránime kráľa.“

Athos sa zachvel, oči mu zažiarili.

„D’Artagnan, však to nie je žart?“ spýtal sa, lebo po nádeji prišli pochybnosti. „Veľmi by ma to bolelo.“

„Athos, ste čudný človek, ak o mne pochybujete,“ povedal d’Artagnan. „Kde a kedy ste ma videli žartovať so srdcom priateľa a so životom kráľa? Povedal som a opakujem, že tejto noci zachránime Karola I. Poverili ste ma, aby som hľadal nejaký spôsob, a ja som ho našiel.“

Porthos hľadel na d’Artagnana s výrazom hlbokého obdivu. Aramis sa usmial ako človek, ktorý dúfa. Athos bol bledý ako smrť a celý sa chvel.

„Len vravte,“ súril ho Athos.

Porthos otvoril doširoka oči, Aramis sa pohľadom doslova prilepil d’Artagnanovi na ústa.

„Máme pozvanie stráviť noc u pána Groslowa, to viete?“

„Áno, vymohol si od nás sľub, že mu oplatíme návštevu.“

„Dobre, ale viete, kde mu ju oplatíme?“

„Nie.“

„U kráľa.“

„U kráľa!“ zvolal Athos.

„Áno, páni, u kráľa. Pán Groslow má večer stráž pri jeho veličenstve, a aby sa v službe trochu rozptýlil, pozýva nás, aby sme mu robili spoločnosť.“

„Všetci štyria?“ spýtal sa Athos.

„Doparoma, pravdaže, všetci štyria. Nemôžem nechať svojich zajatcov osamote.“

„Ejha,“ pokyvoval hlavou Aramis.

„No vidíte,“ povedal Athos a zachvel sa.

„Pôjdeme teda k pánu Groslowovi, my s mečmi, vy s dýkami. Štyria si poradíme s tými ôsmimi hlupákmi a s ich tupým veliteľom. Čo vy na to, pán Porthos?“

„Vravím, že celkom ľahko,“ odvetil Porthos.

„Kráľa preoblečieme do Groslowových šiat, Mousqueton, Grimaud a Blaisois nám podržia v prvej ulici osedlané kone, skočíme do sediel, a skôr než začne svitať, budeme mať za sebou dvadsať míľ. Tak čo, Athos, dobre sme to vymysleli?“

Athos položil ruky d’Artagnanovi na plecia a pozrel na neho s pokojným a milým úsmevom.

„Priateľ môj, vyhlasujem, že pod slnkom niet bytosti, ktorá by sa vám vyrovnala v šľachetnosti a odvahe. Kým sme sa my domnievali, že sú vám naše starosti ľahostajné, jediný z nás ste prišli na to, čo sme my hľadali dlho a márne.“

„Že som na to neprišiel, veď je to také jednoduché!“ udrel sa Porthos po čele.

„Ak som dobre rozumel, všetkých pobijeme, nie je tak?“ spýtal sa Aramis.

Athos sa zachvel a zbledol.

„Doparoma, asi budeme musieť. Dlho som hľadal nejaký spôsob, ako sa tomu vyhnúť, ale priznávam, že som na nič neprišiel.“

„Nuž, nebudeme hádam špekulovať? Ako budeme postupovať?“ zaujímal sa Aramis.

„Mám dve verzie plánu,“ odpovedal d’Artagnan.

„Tak von s prvou,“ vyzval ho Aramis.

„Ak budeme všetci štyria spolu, na moje znamenie, a to na slovo ,konečne‘, každý zabodnete dýku do vojaka, ktorý bude stáť pri vás. My urobíme to isté, výsledok budú štyria mŕtvi, a potom to bude vyrovnaná partia: štyria proti piatim. Tí piati sa vzdajú, a my ich poviažeme, alebo sa budú brániť, a potom ich pobijeme. Ak náš hostiteľ náhodou zmení úmysel a vezme do kartárskej partie len Porthosa a mňa, hrom do toho, budeme musieť využiť všetko a bojovať dvojnásobne. Bude to trvať trochu dlhšie a bude to hlučnejšie, vy však budete pripravení vonku s mečmi a pribehnete nám na pomoc.“

„A čo ak vás zasiahnu?“ spýtal sa Athos.

„To sa nemôže stať!“ odvetil d’Artagnan. „Tí pivári sú príliš ťažkí a neobratní. Mimochodom, Porthos, bite ich do krku, to rýchlo zabíja a zabráni kriku.“

„Výborne, bude to krásne stínanie,“ tešil sa Porthos.

„Hrozné, hrozné!“ desil sa Athos.

„Och, citlivý pane,“ povedal d’Artagnan, „v boji by ste vari konali inak? Napokon, milý priateľ,“ dodal, „ak sa nazdávate, že kráľov život nestojí za to, čo sa má stať, nepovedal som nič a odkážem pánu Groslowovi, že som chorý.“

„Nie, milý priateľ, mýlil som sa,“ ubezpečoval ho Athos, „máte pravdu, prepáčte.“

Vtom sa otvorili dvere a vošiel vojak.

„Pán kapitán Groslow odkazuje pánom d’Artagnanovi a du Vallon, že ich čaká,“ povedal zlou francúzštinou.

„A kde?“ spýtal sa d’Artagnan.

„V izbe anglického Nabuchodonozora,“ znela odpoveď zarytého puritána.

„Dobre,“ odpovedal Athos výbornou angličtinou a očervenel v tvári pri urážke, ktorej sa dostalo kráľovskému majestátu, „dobre, povedzte kapitánovi Groslowovi, že už ideme.“

Puritán odišiel. Sluhovia dostali rozkaz, aby osedlali osem koní, aby sa nerozchádzali, ale čakali spoločne v sedle na rohu ulice, asi dvadsať krokov od domu, v ktorom býval kráľ.

LXVI. Partia landsknechta

Bolo deväť hodín večer, stráže sa vystriedali o ôsmej, a teda pred hodinou sa začala služba kapitána Groslowa.

D’Artagnan s Porthosom s mečmi na boku a Athos s Aramisom s dýkou schovanou za košeľou sa blížili k domu, ktorý bol v ten večer väzením Karola Stuarta. Aramis a Athos kráčali ako zajatci za svojimi premožiteľmi pokorní a zdanlivo bezbranní.

„Namojveru, už som nerátal, že prídete,“ privítal ich Groslow.

D’Artagnan podišiel k nemu a pošepol mu:

„S pánom du Vallon sme skutočne chvíľu váhali.“

„A prečo?“ spýtal sa Groslow.

D’Artagnan ukázal na Athosa a Aramisa.

„Ach, kvôli ich názorom?“ spýtal sa Groslow. „Na tom nezáleží. Naopak,“ dodal so smiechom, „ak chcú vidieť Stuarta, ukážeme im ho.“

„Budeme cez noc v kráľovej izbe?“ spýtal sa d’Artagnan.

„To nie, ale v susednej miestnosti, a pretože dvere bývajú otvorené, ako keby sme boli v jeho izbe. Máte dosť peňazí?“

„Počujete?“ zaštrngal d’Artagnan zlatom vo vreckách.

„Very good!“ odvetil Groslow a otvoril dvere do izby. „Ukážem vám cestu, páni,“ povedal a vošiel ako prvý.

D’Artagnan sa obrátil k priateľom. Porthos sa tváril bezstarostne, akoby išlo o obyčajnú partiu, Athos bol bledý, ale odhodlaný, Aramis si vreckovkou utieral potom zrosené čelo.

Osem členov stráže stálo na svojich miestach: štyria v miestnosti u kráľa, dvaja v spojovacích dverách a dvaja vo dverách, ktorými vchádzali štyria priatelia. Pri pohľade na meče v ich rukách sa Athos usmial; mal by to byť boj, a nie masaker!

Od toho okamihu sa zdalo, že má znova dobrú náladu.

Karola bolo vidieť cez otvorené dvere, ležal oblečený na posteli a mal na sebe prehodenú len vlnenú prikrývku.

Parry mu sedel pri záhlaví a čítal potichu kapitolu z katolíckej Biblie. Hrubá lojová sviečka na čiernom stole osvetľovala osudu odovzdanú kráľovu tvár a oveľa menej pokojnú tvár jeho verného služobníka.

Parry zavše prestal čítať, lebo si myslel, že kráľ spí, kráľ však otvoril oči a povedal mu s úsmevom:

„Pokračuj, dobrý Parry, počúvam.“

Groslow zastal vo dverách kráľovej izby a dal si pyšne na hlavu klobúk, ktorý držal v ruke, keď prijímal hostí. Chvíľu pohŕdavo pozeral na prostý a dojímavý obraz starého služobníka, čítajúceho Bibliu, a na zajatca-kráľa, potom sa presvedčil, či je každý vojak na svojom mieste, a obrátil sa k d’Artagnanovi, akoby čakal pochvalu za svoju taktiku.

„Výborne!“ poznamenal Gaskonec, „Boh vie, že by z vás bol skvelý generál.“

„Tak čo, myslíte, že by sa Stuartovi podarilo ujsť, keď mám službu?“

„Určite nie,“ odpovedal d’Artagnan. „Ibaže by mu priatelia spadli z neba.“

Groslowova tvár zažiarila.

Pretože Karol Stuart mal po celý čas zavreté oči, nedá sa povedať, či zaznamenal nehanebnosť puritánskeho kapitána. Napriek tomu, keď začul zvonivý d’Artagnanov hlas, oči sa mu pootvorili. Parry sa zachvel a prestal čítať.

„Nad čím rozmýšľaš?“ spýtal sa ho kráľ. „Pokračuj, dobrý Parry, ak nie si veľmi unavený.“

„Nie som, sire,“ odvetil komorník a čítal ďalej.

V prvej miestnosti bol pripravený stôl, prikrytý obrusom, a na ňom dve zapálené sviečky, karty, vrecká a kocky.

„Páni, sadnite si,“ usádzal ich Groslow, „ja si sadnem naproti Stuartovi, veľmi rád sa na neho dívam, najmä v takomto stave. Pán d’Artagnan, naproti mne, prosím.“

Athos očervenel od zlosti, ale d’Artagnan na neho pozrel a zvraštil obočie.

„Výborne,“ povedal potom, „tak, gróf de La Fère, sadnite si vpravo od pána Groslowa, pán rytier d’Herblay po ľavej strane a vy, pán du Vallon, poďte ku mne. Vy stavíte na mňa a títo páni na pána Groslowa.“

D’Artagnan sa mohol s Porthosom dohovárať kolenom, Athosa a Aramisa mal naproti, s nimi sa dohováral pohľadom.

Keď Karol počul mená grófa de La Fère a rytiera d’Herblay, celkom otvoril oči, mimovoľne nadvihol hlavu a prešiel pohľadom po všetkých účastníkoch tejto scény.

Parry obrátil zopár strán v Biblii a začal nahlas čítať verš z Jeremiáša:

„Hospodin vraví: Počúvajte slová prorokov, mojich služobníkov, ktorých som vám vybral s veľkou starostlivosťou a ktorých som priviedol k vám.“

Štyria priatelia si vymenili pohľady. Parryho slová im naznačovali, že kráľ pripisuje to isté štyrom mušketierom. D’Artagnanovi zažiarili oči radosťou.

„Pýtali ste sa, či mám dostatočné zásoby?“ povedal a vyložil na stôl dvadsať pistolí.

„Áno,“ prikývol Groslow.

„Nuž, vravím vám, milý pán Groslow,“ prehodil d’Artagnan, „dobre strážte svoj poklad, lebo vám ručím, že odtiaľto odídeme len s ním.“

„To sa nestane, budem ho brániť,“ odpovedal Groslow.

„Tým lepšie,“ dodal d’Artagnan. „Milý kapitán, ani si neviete predstaviť, ako túžime po boji! Ani neviete, ako chceme bojovať!“

„Ale, áno, viem,“ povedal Groslow a začal sa hrozne smiať, „viem, že vy Francúzi vyhľadávate len rany a hrče.“

Karol všetko počul a všetkému rozumel. Na tvári sa mu objavil slabý rumenec. Vojaci, ktorí ho strážili, videli, ako si pomaly vystiera unavené údy a pod zámienkou, že mu je horúco od kachieľ rozpálených dobiela, odhrnul škótsku prikrývku, pod ktorou ležal úplne oblečený.

Athos a Aramis sa zachveli od radosti, keď zistili, že kráľ je pripravený.

Začali hrať. V ten večer sa šťastie obrátilo na Groslowovu stranu, všetko držal, všetko vyhrával. Asi sto pistolí prešlo z jednej strany stola na druhú. Groslow mal šialenú radosť.

Porthos, ktorý tentoraz prehral päťdesiat pistolí z vlastného vrecka, bol veľmi zamračený a dotýkal sa d’Artagnana kolenom, akoby sa ho pýtal, či už nie je čas prejsť k inej hre. Aramis a Athos hľadeli na d’Artagnana zvedavo, ale kapitán mušketierov sa ani nepohol. Odbíjalo desať hodín. Bolo počuť, ako okolo prechádza hliadka.

„Koľko obchôdzok robíte?“ spýtal sa d’Artagnan a z vrecka vytiahol ďalšie pistoly.

„Päť, každé dve hodiny,“ povedal Groslow.

„V poriadku, opatrnosti nikdy nie je dosť,“ prisvedčil d’Artagnan.

Tentoraz d’Artagnan pozrel na Athosa a Aramisa. Bolo počuť kroky odchádzajúcej hliadky. D’Artagnan odpovedal prvý raz na dotyk Porthosovho kolena. Vojaci, ktorí podľa rozkazu mali ostať v kráľovej izbe, privábení hrou a pohľadom na zlato, podišli k dverám a odtiaľ na špičkách pozerali d’Artagnanovi a Porthosovi ponad plecia. Vojaci, čo stáli vo dverách, podišli takisto bližšie, akoby poslúchali želanie štyroch priateľov, ktorí ich mali radšej na dosah ruky, než aby museli behať za nimi po izbe. Dve stráže pri dverách stáli s vytasenými mečmi, teraz sa však o ne opierali a sledovali hráčov.

Čím väčšmi sa blížil rozhodujúci okamih, tým bol Athos pokojnejší. Aramis sa ovládal menej. Podchvíľou si prikladal ruku na hruď, Porthos bol netrpezlivý, že stále prehráva, a preto ustavične kýval kolenom.

D’Artagnan sa obrátil a akoby mimovoľne pozrel dozadu. Parry stál medzi dvoma vojakmi a kráľ opretý o lakeť spínal ruky, akoby odriekal nejakú vrúcnu modlitbu. D’Artagnan pochopil, že nadišla rozhodujúca chvíľa, že každý je na svojom mieste a čaká už len na dohovorené slovo „konečne“.

Pohľadom upozornil Athosa a Aramisa, že vydá povel, obaja mierne odtiahli stoličky, aby sa mohli voľne pohybovať. Kolenom sa druhý raz dotkol Porthosa, ten vstal, akoby sa chcel povystierať, ale chcel sa vlastne presvedčiť, či ľahko dostane meč z puzdra.

„Doparoma, zase som prehral dvadsať pistolí!“ hromžil d’Artagnan. „Kapitán Groslow, skutočne máte priveľa šťastia, nemôže to ísť takto ďalej.“

Vybral z vrecka ďalších dvadsať pistolí.

„Posledný raz, kapitán. Dávam dvadsať pistolí, naposledy.“

„Platí, dvadsať pistolí,“ súhlasil Groslow.

A obrátil dve karty: kráľa pre d’Artagnana a eso pre seba.

„Kráľ je dobré znamenie,“ poznamenal d’Artagnan. „Majster Groslow, dajte si pozor na kráľa,“ dodal, a napriek tomu, že sa ovládal, hlas sa mu čudne chvel.

Groslow začal obracať karty. Keby obrátil eso, vyhral by, keby obrátil kráľa, prehral by.

Obrátil kráľa.

„Konečne!“ zvolal d’Artagnan.

Na toto slovo Aramis a Athos vstali, Porthos urobil krok dozadu. Zablysli sa meče a dýky, vtom sa však otvorili dvere a v nich sa objavil Harrison s akýmsi mužom, zahaleným do plášťa. Za nimi sa leskli muškety šiestich vojakov. Groslow rýchlo vstal, hanbil sa, že ho prichytili pri víne, kartách a kockách. Harrison si ho však nevšímal, vošiel so svojím spoločníkom do kráľovej izby a povedal:

„Karol Stuart, dostal som rozkaz odviesť vás do Londýna, a to čo najskôr, bez akejkoľvek dennej či nočnej zastávky. Pripravte sa ihneď na odchod.“

„Od koho prišiel ten rozkaz?“ spýtal sa kráľ. „Od generála Olivera Cromwella?“

„Áno, priniesol ho pán Mordaunt a on ho má aj splniť,“ oznámil Harrison.

„Mordaunt!“ vyhlesli štyria priatelia a zúfalo na seba pozreli.

D’Artagnan stiahol zo stola peniaze, ktoré s Porthosom prehrali, a vopchal ich do hlbokého vrecka. Athos a Aramis sa postavili za nich. Vtedy sa Mordaunt obrátil, spoznal ich a vykríkol od radosti.

„Myslím, že je po nás,“ zašepkal d’Artagnan svojim priateľom.

„Ešte nie,“ odvetil Porthos.

„Plukovník! Plukovník!“ kričal Mordaunt. „Dajte obkľúčiť izbu, pripravili vám zradu. Títo štyria Francúzi ušli z Newcastlu a určite chcú uniesť kráľa. Dajte ich zatknúť!“

„Och, mládenče, rozkaz sa ľahko vydá, ale ťažšie sa splní!“ d’Artagnan vytasil meč, zamával ním a vykríkol:

„Na ústup, priatelia, na ústup!“

Vrhol sa k dverám, prevalil dvoch vojakov, ktorí strážili vchod, a Athos a Aramis sa vyrútili za ním. Porthos uzatváral utekajúcu skupinku, a skôr než sa vojaci, dôstojníci a plukovník stihli spamätať, všetci štyria boli na ulici.

„Páľte!“ skríkol Mordaunt. „Páľte!“

Zazneli zo tri výstrely z muškiet, ale bezvýsledne, a štyria priatelia sa živí a zdraví strácali za rohom ulice.

Kone boli pripravené na určenom mieste, sluhovia svojim pánom len hodili uzdy a skúsení jazdci sa vyhupli do sediel.

„Vpred!“ zavelil d’Artagnan. „Popchnite kone a držte sa!“

Leteli za d’Artagnanom po tej istej ceste, po ktorej prišli za bieleho dňa, čiže smerom do Škótska.

Na päťdesiat krokov od posledného domu d’Artagnan zastal a zvolal:

„Stáť!“

„Prečo stáť?“ zvolal Porthos. „Hádam chcete povedať, tryskom vpred!“

„Vôbec nie,“ rozhodol d’Artagnan. „Tentoraz nás budú prenasledovať, nechajme ich, nech vybehnú za mesto a nech cválajú za nami po ceste do Škótska. Až preletia popri nás, pustíme sa opačným smerom.“

Na pár krokov od nich tiekol potok a ponad potok viedol most. D’Artagnan zišiel s koňom pod most a priatelia za ním.

Neboli tam ani desať minút, keď začuli dupot koní. O chvíľu sa im nad hlavami prehnala skupina jazdcov, ktorí ani netušili, že ich delí len klenba mosta od tých, ktorých dostali rozkaz prenasledovať.

LXVII. Londýn

Keď sa dupot koní stratil v diaľke, d’Artagnan sa vrátil na breh potoka a pustil sa rovinou tým smerom, kde by mal byť Londýn. Traja priatelia šli mlčky za ním. Veľkým polkruhom mesto obišli a nechali ho ďaleko za sebou.

„Tentoraz myslím, že je všetko stratené a že by bolo najlepšie vrátiť sa do Francúzska,“ povedal d’Artagnan, keď sa mu zdalo, že sú už dosť ďaleko a môžu zmierniť klus. „Čo poviete na tento návrh, Athos? Nezdá sa vám rozumný?“

„Áno, drahý priateľ,“ odpovedal Athos, „ale predtým ste vyslovili viac než rozumné, vyslovili ste vznešené a veľkomyseľné slová: ,Zomrieme tu!‘ Pripomínam vám ich.“

„Och, smrť nič neznamená, smrť nás neznepokojuje,“ povedal Porthos, „lebo nevieme, čo to vlastne je. Ale trápi ma, keď si pomyslím na porážku. Podľa toho, ako sa to tu vyvíja, vidím, že budeme musieť bojovať o Londýn, o vidiek, o celé Anglicko a naozaj nemôžeme nakoniec uniknúť porážke.“

„Musíme sa zúčastniť tej veľkej tragédie až do konca,“ nástojil Athos, „akokoľvek by bolo, neodchádzajme z Anglicka, iba po jej skončení. Ste tej istej mienky, Aramis?“

„Do bodky, drahý gróf, okrem toho sa priznám, že by som sa ani nehneval, keby som znovu stretol Mordaunta. Zdá sa mi, že si s ním máme vyrovnať nejaké účty a nemáme vo zvyku odchádzať z krajiny a nepovyplácať podobné dlhy.“

„Ach, to je niečo iné,“ prikývol d’Artagnan, „to je dôvod, ktorý sa mi celkom pozdáva. Pokiaľ ide o mňa, priznávam, že zostanem v Londýne hoci aj rok, ak to bude treba, aby som našiel Mordaunta. Ubytujeme sa však u spoľahlivého človeka, ale tak, aby sme nevzbudzovali nijaké podozrenie, lebo pán Cromwell nás dal asi hľadať a ako som mal možnosť posúdiť, pán Cromwell nešpásuje. Athos, poznáte nejaký hostinec, kde by sme našli bielu posteľnú bielizeň, rozumne upečený roastbeef a víno, ktoré by nebolo lisované z chmeľu alebo borievok?“

„Myslím, že poznám,“ povedal Athos. „Lord Winter nás doviedol k mužovi, ktorý tvrdil, že je Španiel, udomácnený v Anglicku kvôli guineám svojich nových krajanov. Čo vy na to, Aramis?“

„Súhlasím. Myslím, že je celkom rozumné ubytovať sa u seňora Pereza. Odvoláme sa na úbohého lorda Wintera, ku ktorému, podľa všetkého, prechovával veľkú úctu. Povieme mu, že sa prichádzame pozrieť, čo sa tu deje, utratíme uňho každý denne jednu guineu a istotne tam budeme môcť dosť pokojne bývať.“

„Zabudli ste na jedno, Aramis, a to je dosť dôležité.“

„Na čo?“

„Na to, že sa musíme preobliecť.“

„Ale načo by sme sa preobliekali?! V týchto šatách sa predsa cítime celkom dobre!“

„Aby nás nespoznali,“ povedal d’Artagnan. „Strih a farba našich šiat na prvý pohľad prezrádzajú, že sme Franchmani. Nuž, ja si nepotrpím ani na strih kabátca, ani na farbu nohavíc natoľko, aby som z lásky k nim riskoval, že odvisnem v Tyburne alebo že ma odvlečú do Indie. Kúpim si oblečenie gaštanovej farby. Zistil som, že všetci tí hlúpi puritáni sa zbláznili do tejto farby.“

„A nájdete toho muža?“ spýtal sa Athosa Aramis.

„Určite, býval na ulici Green Hall, v Bedfordovej taverne, napokon, po starom meste môžem chodiť so zavretými očami.“

„Už by som tam chcel byť,“ znetrpezlivel d’Artagnan, „a nazdávam sa, že by sme do Londýna mali prísť nadránom, aj keby nám kone mali vypľuť dušu.“

„Poďme teda,“ povedal Athos, „ak sa nemýlim vo svojich výpočtoch, máme do Londýna nejakých osem až desať míľ.“

Priatelia popchli kone a nadránom okolo piatej tam skutočne dorazili. Pred bránou ich zastavila hliadka. Athos vynikajúcou angličtinou odpovedal, že majú poslanie od plukovníka Harrisona oznámiť jeho kolegovi, pánu Pridgemu, že kráľ čoskoro príde. Táto odpoveď vyvolala zopár otázok okolo kráľovho zajatia, ale Athos vedel také presné a vzácne podrobnosti, že všetky prípadné pochybnosti sa veľmi rýchlo rozplynuli a štyrom priateľom uvoľnili cestu.

Išli priamo do Bedfordovej taverny k hostinskému, ktorý bol taký nadšený početnou spoločnosťou, že dal ihneď pripraviť najkrajšie izby.

Hoci sa len rozvidnievalo, celé mesto bolo už na nohách. Zvesť o tom, že plukovník Harrison vedie kráľa do hlavného mesta, sa rozšírila ešte včera večer a veľa ľudí ani nešlo spať z obavy, aby Stuart, ako ho volali, neprišiel v noci, a aby náhodou nezmeškali jeho príchod.

Ako sa iste pamätáte, nápad preobliecť sa bol prijatý jednohlasne. Rozmýšľali, ako to uskutočniť. Pomohol im hostinský, ktorý si dal podonášať všelijaké šaty, akoby si chcel obohatiť šatník. Athos si vybral čierne, vyzeral v nich ako počestný mešťan, Aramis sa nechcel vzdať meča, a tak si vybral tmavý oblek vojenského strihu, Porthos sa nechal zlákať červeným kabátcom a zelenými nohavicami. D’Artagnan si už vopred určil farbu, hľadal len odtieň, a vo vytúženom gaštanovom obleku predstavoval dosť vierohodne obchodníka s cukrom, ktorý sa vzdal svojho remesla.

Grimaud a Mousqueton už nemali livreje, a tak boli vlastne preoblečení. Grimaud, ako vždy pokojný, suchý a meravý, pripomínal rozvážneho Angličana, Mousqueton zase pripomínal Angličana bruchatého, opuchnutého a lenivého.

„A teraz to najhlavnejšie,“ pripomenul d’Artagnan, „ostrihajme sa, aby nás tá zberba neurážala. Keď už nie sme šľachtici podľa meča, buďme aspoň puritáni podľa účesu. Viete, že v tom je hlavný rozdiel medzi revolucionárom a šľachticom.“

Tentoraz robil Aramis prieky. Chcel si za každú cenu uchovať krásne, starostlivo pestované vlasy, až mu Athos, ktorému to bolo napokon ľahostajné, musel ísť príkladom. Porthos celkom pokojne zveril svoju hlavu Mousquetonovi, ktorý šikovne zabáral nožničky do hustých a tvrdých vlasov. A d’Artagnan sa ostrihal sám tak fantasticky, že sa jeho hlava veľmi nápadne podobala medaile z čias Františka I. alebo Karola IX.

„Hrôza na nás čo len pozrieť,“ usúdil Athos.

„Zdá sa mi, že z nás cítiť puritánstvo, až človeka mrazí,“ poznamenal Aramis.

„Mne je zima na hlavu,“ ponosoval sa Porthos.

„A ja mám zase chuť kázať,“ skonštatoval d’Artagnan.

„Teraz, keď už nepoznáme ani sami seba,“ povedal Athos, „a nemusíme sa báť, že by nás poznali, poďme sa pozrieť na kráľov príchod. Ak išli celú noc, nebude ďaleko od Londýna.“

A naozaj, neubehli ani dve hodiny od chvíle, ako sa štyria priatelia zamotali do davu, a veľký krik a ruch oznamoval, že Karol prichádza. Obrovský, ostatných o hlavu prevyšujúci Porthos ohlásil, že vidí prichádzať kráľovský povoz. D’Artagnan sa vytiahol na prsty, Athos a Aramis zase načúvali, aby zistili všeobecnú mienku. Keď koč prešiel, d’Artagnan zazrel Harrisona pri jedných a Mordaunta pri druhých dvierkach. A ľud, ktorý si Aramis a Athos tak usilovne všímali, kráľa Karola nesmierne preklínal. Athos sa vrátil domov zúfalý.

„Drahý môj, zbytočne ste tvrdohlavý,“ presviedčal ho d’Artagnan, „vyhlasujem vám, že situácia je zlá. Ja sa toho všetkého zúčastňujem len kvôli vám a z určitej vlastnej záľuby pre politiku. Nazdávam sa, že by bolo veľmi zábavné vyrvať všetkým týmto krikľúňom ich korisť a poriadne sa im vysmiať podľa mušketierskeho spôsobu. Budem nad tým rozmýšľať.“

Keď sa Athos na druhý deň priblížil k oknu, smerujúcemu do najľudnatejšej štvrte starého mesta, počul vyhlasovať parlamentné uznesenie, stavajúce pred parlamentný súd bývalého kráľa Karola I., ktorý sa vraj dopustil zrady a zneužil svoju moc. D’Artagnan stál pri ňom, Aramis študoval akúsi mapu a Porthos bol zaneprázdnený poslednými rozkošami chutných raňajok.

„Parlament?“ zvolal Athos. „Nie je predsa možné, aby parlament urobil také uznesenie!“

„Počujte,“ zamiešal sa d’Artagnan, „po anglicky rozumiem len málo, ale angličtina je vlastne zle vyslovovaná francúzština, a tak predsa len rozumiem, že Parliament’s bill znamená uznesenie parlamentu, inakšie nech sa prepadnem.“

Vtom vošiel hostinský a Athos na neho kývol.

„Toto uznesenie vydal parlament?“ spýtal sa ho Athos po anglicky.

„Áno, milord, vyčistený parlament.“

„Ako to, vyčistený parlament? Máte tu teda dva parlamenty?“

„Priateľu,“ prerušil ich d’Artagnan, „pretože nerozumiem po anglicky, ale všetci hovoríme po španielsky, buďte taký láskavý a rozprávajme sa vašou rodnou rečou, ktorou iste rozprávate s veľkým potešením, keď sa vám naskytne príležitosť.“

„Áno, správne,“ podporil ho Aramis.

Porthosova pozornosť sa medzitým sústreďovala iba na rebierko, ktoré vášnivo ohrýzal.

„Pýtali ste sa?“ povedal hostinský po španielsky.

„Pýtal som sa, či máte dva parlamenty, vyčistený a nevyčistený,“ odpovedal Athos takisto po španielsky.

„Och, to je zvláštne, že by som rozumel po anglicky?“ Porthos pomaly zdvihol hlavu a hľadel s údivom na svojich priateľov. „Rozumiem, o čom sa zhovárate.“

„Pretože hovoríme po španielsky, milý priateľ,“ odvetil Athos chladnokrvne ako obyčajne.

„Ach, dočerta, to je na zlosť, bol by som vedel o jeden jazyk viac.“

„Seňor, ak hovorím o vyčistenom parlamente, mám na mysli parlament, ktorý vyčistil pán plukovník Pridge,“ pokračoval hostinský.

„Ech, títo ľudia sú naozaj neobyčajne nápadití,“ uznanlivo prikývol d’Artagnan. „Keď sa vrátim do Francúzska, budem to musieť povedať pánu de Mazarin a pánu koadjútorovi. Jeden bude čistiť v mene kráľovského dvora, druhý v mene ľudu, až napokon neostane po parlamente ani stopy.“

„A kto je plukovník Pridge?“ zaujímal sa Aramis. „A ako sa dostal k čisteniu v parlamente?“

„Plukovník Pridge je bývalý povozník,“ vysvetľoval Španiel, „muž, ktorému to myslí, a sediac na voze, prišiel na jednu vec: ak sa na ceste objaví kameň, je jednoduchšie najskôr ho odstrániť, než by sa mal usilovať prejsť cezeň kolesom. Z dvestopäťdesiat členov, ktorí tvorili parlament, mu stodeväťdesiatjeden stálo v ceste a bolo by mohlo prevrátiť jeho politický voz. Vzal ich všetkých tak, ako kedysi brával kamene a vyhodil z parlamentnej komory.“

„Krásne!“ nadchol sa d’Artagnan, sám bol duchaplný človek a vedel si vážiť vtip, kdekoľvek sa s ním stretol.

„Všetci vyhodení boli stuartovci?“ spýtal sa Athos.

„Určite, seňor, a iste chápete, že by boli zachránili kráľa.“

„Doparoma, tvorili väčšinu,“ povedal majestátne Porthos.

„Myslíte, že kráľ bude súhlasiť a predstúpi pred taký súd?“ spýtal sa Aramis.

„Bude musieť,“ odpovedal Španiel, „keby odmietol, ľud by ho k tomu prinútil.“

„Ďakujem, majster Perez,“ povedal Athos, „tieto informácie mi stačia.“

„Začínate už konečne veriť, že je to stratená záležitosť, Athos,“ spýtal sa d’Artagnan, „a že si s takými harrisonovcami, joyceovcami, pridgeovcami a cromwellovcami neporadíme?“

„Súd kráľa oslobodí,“ povedal Athos, „ticho jeho prívržencov svedčí o nejakom sprisahaní.“

D’Artagnan len pokrčil plecami.

„Ak sa aj opovážia odsúdiť kráľa, istotne ho odsúdia do vyhnanstva alebo do väzenia, to bude všetko.“

D’Artagnan len neveriacky zapískal.

„Uvidíme,“ povedal Porthos, „lebo dúfam, že pôjdeme na zasadnutie.“

„Nebudete dlho čakať, zasadnutie sa začína zajtra,“ informoval ich hostinský.

„Ach, to museli pripravovať všetko ešte predtým, než kráľa chytili,“ usúdil Athos.

„Samozrejme,“ pokojne povedal d’Artagnan, „začali s tým v deň, keď ho kúpili.“

„Viete predsa, že náš priateľ Mordaunt urobil v tejto veci prvé kroky, ak aj sám neuzavrel celý obchod,“ dodal Aramis.

„A viete, že pána Mordaunta zabijem, keď mi príde pod ruku,“ oznámil d’Artagnan.

„Ale choďte, takého naničhodníka!“ povedal Athos.

„Práve preto, že je naničhodník, ho zabijem,“ odpovedal d’Artagnan. „Ach, drahý priateľ, robím vám dosť po vôli, aby ste boli ku mne zhovievavý. Napokon, či sa vám to páči, alebo nie, vyhlasujem, že Mordaunt padne pod mojím mečom.“

„Aj pod mojím,“ pridal sa Porthos.

„A pod mojím tiež,“ dodal Aramis.

„Dojímavá jednomyseľnosť,“ zvolal d’Artagnan, „svedčí dobre takým meštiakom, akými sme teraz. Poďme na chvíľu do mesta, ani Mordaunt by nás nespoznal na tri kroky od seba v tejto hmle. Poďme sa trochu napiť hmly.“

„Áno, v nás sa potom zmení na pivo,“ povedal Porthos.

A štyria priatelia vyšli z hostinca, aby sa nahltali, ako sa ľudovo vraví, vzduchu tejto krajiny.

LXVIII. Súdne pojednávanie

Na druhý deň početná stráž viedla Karola I. pred najvyšší súdny dvor.

Dav ľudí zaplavil ulice a domy okolo paláca. Sotva naši štyria priatelia urobili pár krokov, zastavila ich takmer neprekonateľná prekážka vytvorená z tejto živej masy. Nejakí dobre urastení a hašteriví chlapi odstrčili Aramisa tak surovo, že Porthos zdvihol svoju hroznú päsť a udrel zamúčenú tvár akéhosi pekára, ktorá ihneď zmenila farbu. Zaliala ju krv a bola rozpleštená ako strapec zrelého hrozna. To vyvolalo poriadny šum a traja chlapi sa chceli vrhnúť na Porthosa. Athos však odhodil jedného, d’Artagnan druhého a toho tretieho prehodil Porthos ponad seba. Niekoľko Angličanov, milovníkov zápasenia, ocenilo, ako rýchlo a ľahko sa zbavili protivníkov, a začali tlieskať. Nechýbalo veľa, aby ich víťazoslávne nenosili na rukách namiesto toho, aby ich pobili, ako sa obávali. Naši štyria cestovatelia sa však obávali všetkého, čo by ich mohlo odhaliť, preto radšej šťastne unikli pred ováciami. Týmto herkulovským výkonom však predsa len niečo získali: dav sa pred nimi rozostúpil a im sa podarilo to, čo sa im pred chvíľou zdalo priam nemožné – dostali sa do paláca.

Celý Londýn sa tlačil pred dverami na tribúny, ale keď sa štyrom priateľom podarilo vniknúť dnu, boli obsadené len prvé tri lavice. Posadali si na miesta, veľmi spokojní, že sa dostali aspoň sem. Porthos, pravdaže, ľutoval, že nie je v prvom rade, lebo by bol s potešením ukazoval červený kabátec a zelené nohavice.

Lavice boli rozložené ako v amfiteátri, takže štyria priatelia videli na celé zhromaždenie. Náhoda chcela, že sa dostali na strednú tribúnu a boli rovno pred kreslom, pripraveným pre Karola I.

Pred jedenástou sa kráľ objavil vo dverách. Vošiel obklopený strážami, ale s klobúkom na hlave a s pokojným výrazom na tvári. Pohľadom plným istoty preletel po celej sále, ako keby mal predsedať zhromaždeniu pokorných poddaných, a nie odpovedať na obžalobu súdneho dvora vzbúrencov.

Sudcovia, hrdí, že môžu pokoriť kráľa, sa viditeľne chystali použiť právo, ktoré si prisvojili. Súdny sluha prišiel kráľovi povedať, že býva zvykom, aby si obžalovaný dal dolu klobúk. Karol nepovedal ani slovo, narazil si klobúk ešte nižšie a hlavu obrátil iným smerom. Keď súdny sluha odišiel, kráľ si sadol do kresla pripraveného oproti predsedovi a paličkou sa šibal po čižmách. Parry, ktorý bol s ním, sa postavil za neho.

Ale d’Artagnan radšej pozoroval Athosa, než by mal sledovať celý tento ceremoniál. Jeho tvár totiž odrážala vzrušenie, ktoré sa kráľovi podarilo silou vôle zahnať. Athosovo vzrušenie, vzrušenie tohto chladného a pokojného človeka, d’Artagnana vydesilo.

„Dúfam, že si vezmete príklad z jeho veličenstva a nedáte sa hlúpo zabiť v tejto klietke?“ pošepol mu do ucha.

„Nebojte sa,“ upokojoval ho Athos.

„Ejha,“ pokračoval d’Artagnan, „zdá sa, že sa čohosi obávajú, lebo posilňujú stráže. Doteraz tu boli len halapartne, teraz prišli aj muškety. Pre každého niečo: halapartne dozerajú na poslucháčov na prízemí, muškety sú pre nás.“

„Tridsať, štyridsať, päťdesiat, sedemdesiat mužov,“ rátal Porthos tých, čo prišli.

„Zabúdate na dôstojníka, Porthos,“ povedal Aramis, „nazdávam sa, že patrí do počtu.“

„Hej,“ prisvedčil d’Artagnan, ale vzápätí zbledol od hnevu, lebo zazrel Mordaunta, ktorý s vytaseným mečom viedol mušketierov za kráľa, hneď oproti tribúnam.

„Že by nás spoznal?“ pokračoval d’Artagnan. „V tom prípade by som sa radšej veľmi rýchlo stiahol. Netúžim, aby mi vnútili spôsob smrti, rád by som zomrel podľa svojej vôle.“

„Nie, nevidel vás,“ upokojoval ho Aramis. „Vidí len kráľa. Dočerta, ako sa to naňho pozerá, nehanebník! Vari nenávidí jeho veličenstvo tak ako nás?“

„Doparoma, my sme ho pripravili len o matku, ale kráľ ho pripravil o meno a majetok,“ poznamenal Athos.

„Máte pravdu,“ prisvedčil Aramis, „ale buďme ticho, predseda sa prihovára kráľovi.“

Predseda Bradshaw práve začal vypočúvanie vznešeného obžalovaného.

„Stuart, vypočujte si mená sudcov a vyslovte súdnemu dvoru svoje námietky.“

Kráľ odvrátil hlavu iným smerom, akoby sa ho tie slová vôbec netýkali. Predseda čakal, keď však nijaká odpoveď neprichádzala, chvíľu zostalo ticho. Zo stošesťdesiatich troch menovaných členov súdu mohli odpovedať len sedemdesiati traja, ostatní sa hrozili spoluviny a na súdne pojednávanie neprišli.

„Pristupujem k vyvolávaniu mien,“ povedal Bradshaw a, ako sa zdalo, ani nepobadal, že tri pätiny členov chýbajú.

Začal vyvolávať mená prítomných i neprítomných. Prítomní odpovedali nahlas alebo potichu, podľa toho, či mali odvahu vyjadriť svoje presvedčenie. Za každým menom neprítomného člena, vyvolávaným dvakrát, bolo chvíľu ticho, potvrdzujúce neprítomnosť tých, ktorí sa nechceli osobne zúčastniť tohto pojednávania. Pri mene plukovníka Fairfaxa nastalo znovu slávnostné ticho.

„Plukovník Fairfax!“ zopakoval Bradshaw.

„Fairfax?“ zaznel akýsi posmešný hlas a podľa jeho striebristého zafarbenia sa dalo poznať, že patrí žene. „Ten je príliš bystrý na to, aby tu bol!“

Obrovský výbuch smiechu prijal tieto slová, vyrieknuté s odvahou, ktorú ženy čerpajú z vlastnej slabosti, zo slabosti, ktorá ich ochraňuje pred každou pomstou.

„Je to ženský hlas,“ zvolal Aramis. „Ach, namojveru, dal by som veľa za to, keby bola mladá a krásna.“ Postavil sa na stupne a rozhliadal sa po tribúne, odkiaľ sa ten hlas ozval.

„Namojdušu, je vydatá,“ skonštatoval Aramis, „je očarujúca, len sa na ňu pozrite, d’Artagnan, každý sa po nej obzerá, a nezbledla ani pri Bradshawovom pohľade.“

„To je pani Fairfaxová osobne,“ povedal d’Artagnan. „Porthos, pamätáte sa na ňu? Videli sme ju aj s manželom u generála Cromwella.“

Po tejto čudnej príhode nastalo znovu ticho, pokračovalo sa v čítaní mien.

„Tí hlupáci dúfam prerušia zasadnutie, keď zistia, že ich je málo,“ poznamenal gróf de La Fère.

„Athos, to ich nepoznáte, len si všimnite Mordauntov úsmev, pozrite, ako hľadí na kráľa. Myslíte, že to je pohľad človeka, ktorý sa bojí, že mu obeť unikne? Nie, nie, je to úsmev plný nenávisti, túžby po pomste, ktorá sa má naplniť. Och, prekliaty, pomstychtivý drak, usmrcujúci pohľadom, budem považovať za šťastný ten deň, keď si s tebou skrížim niečo iné než pohľad!“

„Kráľ vyzerá dobre,“ poznamenal Porthos, „pozrite sa, ako starostlivo je oblečený, hoci je väzeň. Pero na jeho klobúku stálo najmenej päťdesiat pistolí. Len sa pozrite, Aramis.“

Keď predseda dočítal zoznam mien, nariadil, aby sa začala čítať obžaloba. Athos zbledol, bol sklamaný. Hoci bolo sudcov málo, súdne pojednávanie malo pokračovať a kráľ bol vopred odsúdený.

„Veď som vám to vravel, Athos,“ pokrčil d’Artagnan plecami. „Vy však večne pochybujete. Teraz pozbierajte všetku svoju odvahu a počúvajte, ale prosím vás, nerozčuľujte sa zbytočne nad drobnými nehanebnosťami, ktoré ten pán v čiernom bude hovoriť o svojom kráľovi.“

A skutočne, kráľovský majestát ešte nikdy neurazila taká surová obžaloba, také podlé urážky a taký krvilačný výsluch. Dovtedy kráľov len vraždili, a až ich mŕtvoly boli zhanobené urážkami.

Karol I. počúval reč veľmi pozorne, nevšímal si urážky, uchovával si v pamäti len žaloby, a keď nenávisť presahovala medze, keď sa žalobca vopred menil na kata, odpovedal pohŕdavým úsmevom. Toto dielo, v ktorom nešťastný kráľ nachádzal všetky svoje nerozvážnosti zmenené na pasce a svoje chyby na zločiny, bolo dôkladné a strašné.

D’Artagnan si s primeraným opovrhnutím nevšímal príval urážok, ale pozastavil sa nad niekoľkými žalobcovými obvineniami.

„Ak sa úbohý kráľ trestá za neopatrnosť a ľahkomyseľnosť, zaslúži si trest. Ale zdá sa, že tento trest je príliš krutý.“

„V každom prípade by mal trest v prvom rade postihnúť ministrov, lebo v prvom bode ústavy sa hovorí: Kráľ sa nemôže mýliť,“ odpovedal Aramis.

,Keby to nebolo porušením dôstojnosti situácie, skočil by som z tribúny,‘ myslel si v duchu Porthos, venujúc celú svoju pozornosť Mordauntovi, ,troma skokmi by som bol pri Mordauntovi a zahrdúsil by som ho. Chytil by som a pozrážal všetkých týchto mušketierov, ktorí sú výsmechom francúzskych mušketierov. Zatiaľ by hádam duchaplný a vynaliezavý d’Artagnan našiel nejaký spôsob, ako zachrániť kráľa. Musím mu to navrhnúť.‘

Athos s rozpálenou tvárou, so zaťatými päsťami a s perami dohryzenými do krvi soptil od zlosti. Zúrivosť nad touto nekonečnou nehanebnosťou parlamentu a dlhou kráľovou trpezlivosťou mu roztriasla pevnú ruku a rozochvela celé telo.

V tej chvíli žalobca zakončil reč týmito slovami:

„Túto žalobu vyhlasujem v mene anglického ľudu.“

Na tribúnach sa ozval šum a za d’Artagnanom zahrmel ďalší, tentoraz mužský a zúrivý hlas:

„Klameš! Deväť desatín anglického ľudu sa desí z toho, čo hovoríš.“

Bol to Athos, ktorý sa s vystretou rukou celý bez seba pustil do verejného žalobcu. Kráľ, sudcovia i diváci, všetci pri tomto výkriku upreli pohľady na tribúnu, kde sedeli štyria priatelia. Aj Mordaunt sa obrátil a spoznal šľachtica, vedľa ktorého výhražne vstali ďalší traja bledí Francúzi. Oči mu zažiarili radosťou, lebo sa znovu stretol s tými, ktorým prisahal pomstu. Rozzúrene kýval na dvadsať mušketierov a prstom ukázal na tribúnu, kde boli jeho nepriatelia.

„Páľte na tú tribúnu!“ rozkázal.

Vtom však d’Artagnan ako blesk stiahol Athosa, Porthos zase chytil Aramisa, všetci poskákali z lavíc, vyrútili sa do chodby, rýchlo zbehli po schodoch a stratili sa v dave. Za ten čas muškety v sále ohrozovali tritisíc divákov.

Aj Karol spoznal štyroch Francúzov, jednu ruku si dal na srdce, aby potlačil jeho tlkot, druhou si zakryl oči, aby nevidel, ako vraždia jeho oddaných priateľov.

Mordaunt, bledý a chvejúci sa od zúrivosti, sa s mečom v ruke ponáhľal von zo sály. Za ním sa vyrútili desiati halapartníci, prehľadávali dav ľudí, vypytovali sa, zúrili, a keď nenašli nikoho, vrátili sa späť.

V sále bol nevýslovný zmätok. Ubehlo vyše pol hodiny a nikto nemohol nič povedať. Sudcom sa zdalo, že sa rozhučala každá tribúna. Keď ľudia na tribúnach videli muškety namierené na nich, začali byť zvedaví a vyplašení, lomozili a búrili sa. Napokon sa rozruch upokojil.

„Čo môžete povedať na svoju obhajobu?“ spýtal sa Bradshaw kráľa.

Kráľ vstal s klobúkom v ruke, nie pokorne, ale sebavedome, a začal rozprávať ako sudca, a nie ako obžalovaný:

„Skôr než mi budete dávať otázky, odpovedzte mi vy. V Newcastli som bol slobodný a s obidvoma snemovňami som uzavrel dohodu. A ja som tento dohovor dodržal, splnil, ale vy ste ho porušili a mňa ste kúpili od Škótov, nie draho, to viem, a robí to česť hospodárnosti vašej vlády. Pretože ste však zaplatili za mňa ako za otroka, nazdávate sa, že som prestal byť kráľom? To teda nie. Keby som odpovedal na otázky, znamenalo by to, že som na všetko zabudol. Nebudem vám teda odpovedať, kým mi nedokážete, že máte právo ma vypočúvať. Odpovedať vám, to by znamenalo uznať vás za sudcov a ja vás uznávam iba za svojich katov.“

Karol si za mŕtveho ticha sadol znovu do kresla, pokojný, hrdý, s klobúkom na hlave.

„Keby tu boli moji Francúzi!“ zahundral si pyšne a obrátil sa k tribúne, kde sa pred chvíľou objavili. „Videli by, že ich živý priateľ je hoden, aby ho bránili a mŕtvy si zaslúži, aby ho oplakávali.“

Lenže márne pátral v dave, darmo si želal ich príjemnú a upokojujúcu prítomnosť, videl len vyjavené a ustrašené tváre, cítil, že je vydaný napospas nenávisti a zúrivosti.

„Nuž dobre, ako chcete, budeme vás súdiť aj napriek tomu, že mlčíte,“ povedal predseda, keď videl, že Karol sa rozhodol neoblomne mlčať, „ste obžalovaný zo zrady, zo zneužitia moci a z vraždy. Svedkovia nám to dokážu. Budúce zasadnutie zavŕši to, čo dnes odmietate urobiť.“

Karol vstal, obrátil sa k bledému Parrymu, ktorému stekal pot po spánkoch.

„Nuž, drahý Parry,“ povedal, „čo sa ťa tak hlboko dotklo?“

„Och, sire,“ odpovedal prosebne Parry so slzami v očiach, „keď pôjdete von z miestnosti, nepozerajte sa na ľavú stranu.“

„Prečo, Parry?“

„Nepozerajte sa tam, veľmi vás prosím!“

„O čo ide? Tak hovor,“ vyzval ho Karol a snažil sa nazrieť cez rady stráží, ktoré stáli za ním.

„Dali položiť… ale nepozriete sa tam, však? Položili na stôl sekeru, ktorou popravujú zločincov. Je to strašný pohľad. Sire, prosím vás, nepozerajte sa tam.“

„Och, hlupáci!“ povedal kráľ. „Vari ma považujú za takého zbabelca, ako sú oni sami? Dobre si urobil, že si ma na to upozornil, ďakujem ti, milý Parry.“

A pretože bol čas odísť, vyšiel zo sály, sprevádzaný strážami.

Naľavo od dverí sa na červenom obruse hrôzostrašne jagala biela sekera s dlhým poriskom, vyhladeným katovými rukami. Keď Karol prišiel až tam, zastal a s úsmevom povedal:

„Nezastrašíš ma, katova sekera! Dômyselný nástroj, naozaj hoden tých, ktorí nevedia, čo znamená byť šľachticom,“ a šľahol po nej paličkou, ktorú mal v ruke, „hľa, bijem ťa, v kresťanskej trpezlivosti čakajúc, až mi to raz vrátiš.“

S kráľovským opovrhnutím pokrčil plecami a pokračoval v ceste, nechávajúc v údive tých, čo sa tlačili naokolo, aby videli, ako sa zatvári kráľ pri pohľade na sekeru, ktorá mala oddeliť jeho hlavu od tela.

„Pravdupovediac, Parry,“ pokračoval kráľ, „všetci títo ľudia ma, Pánboh mi odpusť, považujú za obchodníka s indickou bavlnou, a nie za šľachtica naučeného vidieť blýskať sa oceľ. Vari si myslia, že nestojím za viac ako nejaký mäsiar?“

Došiel až k dverám. Tam sa zbehol veľký zástup ľudí, ktorí sa nemohli dostať na tribúny, ale chceli sa aspoň trochu potešiť divadlom, aj keď najzaujímavejšia časť im unikla. Pri pohľade na túto masu výhražných tvárí si kráľ povzdychol.

„Čo je tu ľudí, a ani jeden oddaný priateľ.“

Keď si v duchu vravel tieto pochybovačné a malomyseľné slová, akýsi hlas ako odpoveď zvolal blízko neho:

„Pozdrav zvrhnutému veličenstvu!“

Kráľ sa rýchlo obrátil so slzami v očiach.

Bol to akýsi starý vojak z jeho gardy, ktorý nechcel vidieť prechádzať popri sebe zajatého kráľa a nevzdať mu poslednú poctu. Nešťastníka vzápätí takmer utĺkli mečmi. Medzi tými, ktorí ho mlátili, kráľ spoznal kapitána Groslowa.

„To je priveľký trest za taký malý prehrešok,“ povedal kráľ.

So zovretým srdcom kráčal ďalej, sotva však prešiel sto krokov, akýsi zúrivec sa naklonil pomedzi dvoch vojakov a napľul mu do tváre. Zaznel veľký výbuch smiechu a temný šum, dav sa rozostúpil, potom sa stiahol, zavlnil sa ako rozbúrené more a kráľovi sa zdalo, že v tej živej vlne zažiarili Athosove iskrivé oči.

Karol si utrel tvár a povedal so smutným úsmevom:

„Nešťastník! Za pol koruny urobí to isté svojmu otcovi.“

Kráľ sa nemýlil. Skutočne zazrel Athosa a jeho priateľov, ktorí, roztratení v dave, odprevádzali kráľa posledným pohľadom. Keď vojak pozdravil Karola, Athosovo srdce išlo puknúť od radosti, a keď sa nešťastník spamätal, našiel vo vrecku desať guineí, ktoré mu tam vopchal francúzsky šľachtic. Keď však zbabelý útočník napľul zajatému kráľovi do tváre, Athos sa chopil dýky.

Ale d’Artagnan ho zadržal a chrapľavým hlasom povedal:

„Počkaj!“

D’Artagnan nikdy Athosovi ani grófovi de la Fère netykal.

Athos sa zastavil.

D’Artagnan sa oprel o Athosa, Porthosovi a Aramisovi dal znamenie, aby sa nevzďaľovali, a stal si za muža s vyhrnutými rukávmi, ktorý sa smial nad svojím hanebným žartom, a niekoľko ďalších zúrivcov mu blahoželalo. Potom muž zamieril do starého mesta. D’Artagnan sa s Athosom po boku vydal za ním a kývol na Porthosa a Aramisa, aby ho nasledovali.

Muž s holými rukami, ktorý vyzeral ako mäsiarsky pomocník, sa ešte s dvoma druhmi pustil úzkou, strmou a tichou uličkou, vedúcou k rieke.

Keď traja muži došli k vode, všimli si, že ich ktosi sleduje. Zastali a vyzývavo hľadiac na Francúzov prehodili na ich adresu zopár posmešných slov.

„Athos, ja neviem po anglicky, ale vy viete, budete mi robiť tlmočníka,“ povedal d’Artagnan.

Pri týchto slovách zrýchlili krok a mužov predbehli. Potom sa odrazu d’Artagnan obrátil a blížil sa priamo k mäsiarskemu pomocníkovi. Ten zastal. D’Artagnan mu prstom pichol do pŕs a požiadal Athosa:

„Athos, zopakujte mu toto: Zachoval si sa zbabelo, napadol si bezbranného človeka, pošpinil si tvár svojho kráľa, preto zomrieš!…“

Athos, bledý ako prízrak, preložil tieto čudné slová a človek, vidiac hrôzostrašné prípravy a d’Artagnanov hrozivý pohľad, sa chcel brániť.

Vtom Aramis tasil meč.

„Nie, to nie!“ zvolal d’Artagnan. „Meč je len pre šľachticov.“

Chytil mäsiara za krk a povedal Porthosovi:

„Porthos, zabite tohto naničhodníka jednou ranou.“

Porthosova strašná ruka zasvišťala vo vzduchu ako prak a ťažko, tupo dopadla zbabelcovi na lebku a roztrieskala ju.

Muž padol ako vôl na bitúnku. Jeho druhovia chceli kričať, ujsť, ale hlas nie a nie z úst von, aj trasúce sa nohy im vypovedávali službu.

„Povedzte im ešte toto, Athos,“ pokračoval d’Artagnan. „Tak zomrú všetci, čo zabúdajú, že zajatý človek je posvätný, a že uväznený je kráľ je tým dvojnásobne v milosti Božej.“

Athos preložil aj tieto slová.

Dvaja muži nemo, so zježenými vlasmi, hľadeli na telo svojho spoločníka, ktoré ležalo v kaluži čiernej krvi. Odrazu sa im len vrátil hlas i sily a vzali nohy na plecia, kričiac a zalamujúc rukami.

„Urobili sme spravodlivosti zadosť,“ utrel si Porthos čelo.

„A teraz,“ obrátil sa d’Artagnan k Athosovi, „mi dôverujte. Nebojte sa, podujmem sa na všetko, čo sa týka kráľa.“

LXIX. Whitehall

Parlament odsúdil Karola Stuarta na smrť. To sa dalo napokon ľahko predvídať. Politické súdy bývajú zvyčajne len formalitou, pretože tie isté vášne, ktoré docielili obžalobu, docielili aj odsúdenie. Taká je strašná logika revolúcií.

A hoci naši priatelia tento rozsudok očakávali, predsa ich naplnil bolesťou.

D’Artagnan, ktorý bol najvynaliezavejší vo chvíľach vrcholného napätia, znovu prisahal, že sa pokúsi za každú cenu zamedziť dovŕšeniu krvavej tragédie. Ale ako? To videl ešte veľmi nejasne. Všetko bude závisieť od okolností. Kým sa im podarí pripraviť dôkladný plán, bude potrebné stoj čo stoj získať čas a zabrániť, aby sa rozhodnutie sudcov o poprave určenej na druhý deň uskutočnilo. Jediný spôsob videli v tom, že musia odstrániť londýnskeho kata.

Keď nebude kata, poprava sa musí odložiť. Isteže, po kata pošlú do najbližšieho mesta, ale tým sa predsa získa aspoň jeden deň, čo v takýchto prípadoch znamená hádam aj záchranu života! D’Artagnan sa odhodlal na túto viac ako ťažkú úlohu.

Takisto bolo veľmi dôležité Karola Stuarta nejako upozorniť, že sa pripravuje pokus o jeho záchranu, aby podľa možností podporoval svojich záchrancov, alebo aby aspoň neurobil nič, čo by mohlo zmariť ich úsilie. Túto nebezpečnú úlohu si vzal na starosť Aramis. Karol Stuart žiadal, aby ho arcibiskup Juxon mohol navštíviť vo väzení vo Whitehalle. Mordaunt prišiel k arcibiskupovi ešte v ten večer, aby mu oznámil kráľovo zbožné želanie a zároveň i Cromwellov súhlas. A Aramis sa rozhodol dosiahnuť u arcibiskupa buď hrozbou, alebo výrečnosťou, aby mu dovolil s kňazskými insígniami vniknúť do Whitehallského paláca.

Athos si vzal na starosť, či už sa to uskutoční úspešne, alebo neúspešne, pripraviť všetko tak, aby mohli odísť z Anglicka.

Bola noc, dohovorili sa na stretnutí o jedenástej večer v hostinci a každý sa vydal za svojím nebezpečným poslaním.

Whitehallský palác strážili tri jazdecké pluky a okrem toho jeho ochranu znásoboval ustavičný nepokoj Cromwella, ktorý ho sám navštevoval alebo posielal svojich generálov a agentov.

Na smrť odsúdený kráľ sedel sám v obyčajnej miestnosti, osvetlenej dvoma sviečkami, v smutnom pohrúžení do svojej bývalej veľkoleposti. Človek vidí zvyčajne v poslednej hodine obraz života jasnejší a príjemnejší, než kedykoľvek predtým. Parry svojho pána neopustil a od chvíle, čo ho odsúdili, neprestal smútiť. Karol Stuart, opretý lakťom o stôl, hľadel na medailón, na ktorom boli portréty jeho ženy a dcéry. Najprv očakával Juxona, po ňom mučeníctvo. Zavše sa jeho myseľ pristavila pri tých statočných francúzskych šľachticoch, o ktorých sa mu zdalo, že sú ďaleko, na sto míľ, rozprávkoví, záhadní, podobní postavám, ktoré vídame v snoch a ktoré sa strácajú, akonáhle sa prebudíme.

Karol sa chvíľami v duchu pýtal, či to, čo sa s ním robí, nie je snom alebo blúznením v horúčke. Pri tejto myšlienke vstal, urobil zopár krokov, akoby sa chcel prebrať zo strnulosti, a pobral sa k oknu, ale vzápätí videl, ako sa pod ním ligocú muškety stráží. Vtedy si musel priznať, že je skutočne pri plnom vedomí a že ten krvavý sen je skutočnosť. Vrátil sa mlčky do kresla, znovu sa oprel lakťami o stôl, hlavu spustil do rúk a premýšľal.

,Ach, keby som dostal spovedníka, aspoň jedno z tých svetiel cirkvi, ktorých duša preskúmala všetky tajomstvá života, každú drobnú vznešenosť,‘ vravel si v duchu, ,hádam by jeho hlas udusil ten, čo žiali v mojom srdci! Ja však istotne dostanem kňaza, ktorý má priemerného ducha a ktorému som svojím nešťastím pokazil kariéru a šťastie. Bude mi hovoriť o Bohu a o smrti, ako to vraví ostatným ľuďom pred smrťou, a nepochopí, že umierajúci kráľ necháva trón samozvancovi a jeho deti už nemajú čo dať do úst.‘

Priložil si portrét svojich blízkych k ústam a po jednom šepkal mená svojich detí.

Noc bola hmlistá a tmavá. Hodiny na susednej veži pomaly odbíjali. Slabé svetlo dvoch sviečok vyvolávalo v tejto veľkej a vysokej miestnosti prízraky, ožiarené čudnými odrazmi. Fantómami boli predkovia kráľa Karola, ktorí vystupovali zo svojich zlatých rámov, odrazmi posledné modravé a kmitavé záblesky dotlievajúcej pahreby v kozube.

Karola sa zmocnil hrozný smútok. Čelo zaboril do dlaní a myslel na svet, krásny pre tých, čo ho opúšťajú, alebo skôr, ktorý opúšťa ich, na nežné láskanie drahých detí, najmä keď je človek od nich odlúčený a nikdy ich už nemá vidieť, myslel na svoju ženu, šľachetnú a odvážnu bytosť, ktorá ho podporovala do poslednej chvíle. Spoza košele vytiahol diamantový kríž a hviezdu podväzkového radu, ktoré mu poslala a pobozkal ich. Pri pomyslení, že kráľovná už tieto predmety neuvidí, a on bude ležať chladný a nemý v hrobe, pocítil, ako mu chrbát pokrylo mrazivé chvenie, akoby mu smrť prehadzovala cez plecia svoj plášť.

A v tejto miestnosti, ktorá v ňom vyvolávala toľko kráľovských spomienok, ktorou prešlo množstvo dvoranov a pochlebovačov, sám so zúfalým služobníkom, ktorého slabá duša mu nemohla priniesť posilu, kráľova odvaha klesala.

Na chodbách bolo zrazu počuť kroky, dvere sa otvorili, pochodne naplnili miestnosť čadiacim svetlom a na prahu sa objavil duchovný v biskupskom šate a za ním dvaja strážcovia. Karol na nich veliteľsky kývol, strážcovia odišli a miestnosť sa znovu ponorila do temnoty.

„Juxon!“ zvolal Karol. „Juxon! Ďakujem, posledný môj priateľ, prichádzate ako na zavolanie.“

Biskup sa nepokojne ohliadol po človeku, ktorý vzlykal v kúte pri kozube.

„No tak, Parry,“ povedal kráľ, „neplač, prichádza k nám Boh.“

„Ak je to Parry,“ povedal biskup, „potom sa nemám čoho obávať. Ale sire, dovoľte mi, aby som vaše veličenstvo pozdravil a aby som povedal, kto som a prečo prichádzam.“

Pri pohľade na toho muža, pri počutí jeho hlasu Karol takmer vykríkol, ale Aramis si priložil prst na ústa a hlboko sa anglickému kráľovi uklonil.

„Rytier,“ zašepkal Karol.

„Áno, sire,“ prerušil ho Aramis, potom zvýšil hlas, „áno, biskup Juxon, verný rytier, ktorý prichádza na želanie vášho veličenstva.“

Karol zopäl ruky. Spoznal rytiera d’Herblay a zostal udivený, ohromený. Títo ľudia, cudzinci, bez akejkoľvek pohnútky, než bola povinnosť diktovaná vlastným svedomím, zápasia s vôľou národa o osud kráľa.

„To ste vy? Ako ste sa dostali až sem? Božemôj, keby vás spoznali, boli by ste stratený.“

Parry vstal, celá jeho postava vyjadrovala úprimý a hlboký obdiv.

„Nemyslite na mňa, sire,“ povedal Aramis a posunkom naznačoval kráľovi, aby radšej mlčal, „myslite len na seba. Ako vidíte, vaši priatelia bdejú, ešte neviem, čo urobíme, ale štyria odhodlaní muži môžu urobiť veľa. Nezatvárajte túto noc oči, ničomu sa nečudujte a čakajte aj nemožné.“

Karol pokrútil hlavou.

„Priateľu, nesmiete strácať čas a musíte sa ponáhľať, ak chcete niečo urobiť. Viete, že zajtra o desiatej mám zomrieť?“

„Sire, do tých čias sa musí stať niečo, čo znemožní popravu.“

Kráľ pozrel s údivom na Aramisa. Vtom bolo počuť pod kráľovým oknom čudný buchot, ako keby z voza zhadzovali drevo.

„Počujete?“ spýtal sa kráľ.

Potom zaznel bolestný výkrik.

„Počujem,“ odvetil Aramis, „len nechápem, čo je to za huk a najmä, čo znamená ten výkrik.“

„Neviem, kto to vykríkol,“ povedal kráľ, „ale ten huk vám vysvetlím. Viete, že ma majú popraviť pod týmto oknom?“ vystrel ruku k tmavému a pustému námestiu, po ktorom sa pohybovali len stráže a vojaci.

„Áno, sire, viem,“ odpovedal Aramis.

„Tak vidíte, to sú trámy a dosky, z ktorých majú postaviť popravisko. A pri skladaní dreva sa dáky robotník poranil. Vidíte, že je zbytočné, aby ste naďalej trvali na svojom. Som odsúdený, nechajte ma môjmu osudu,“ povedal Karol.

„Sire,“ Aramis znovu nadobúdal predošlý pokoj, „popravisko môžu postaviť, ale nebudú môcť nájsť kata.“

„Čo tým chcete povedať?“ spýtal sa kráľ.

„Chcem povedať, sire, že práve v tejto chvíli kata uniesli alebo podplatili. Popravisko bude zajtra hotové, ale kata nebude a poprava sa odloží na druhý deň.“

„No a?“ nechápal kráľ.

„No a zajtra v noci vás unesieme.“

„Ako?“ zvolal kráľ a po tvári mu preletel záblesk nádeje. „Mal by som to vedieť, aby som vám pomohol, ak by bolo treba.“

„Neviem, sire,“ odpovedal Aramis, „ale najšikovnejší, najodvážnejší a najoddanejší z nás štyroch mi povedal, keď sme sa rozchádzali: ,Rytier, povedzte kráľovi, že ho zajtra o desiatej večer unesieme.‘ Keď to povedal, je isté, že to aj urobí.“

„Povedzte mi, ako sa volá ten šľachetný priateľ, aby som mu zachoval svoju večnú vďaku, či už bude úspešný, alebo nie.“

„D’Artagnan, sire, je to ten istý šľachtic, ktorý by vás bol zachránil, keby nebol prišiel plukovník Harrison.“

„Ste skutočne zázrační ľudia!“ povedal kráľ. „Keby mi boli niečo podobné rozprávali, nebol by som veril.“

„A teraz, sire, počúvajte. Nezabudnite ani na chvíľu, že bdieme nad vašou záchranou. Číhajte na všetko, počúvajte všetko, hútajte nad všetkým, sledujte každý posunok, každý zvuk, každé znamenie tých, čo sa k vám priblížia.“

„Och, rytier!“ zvolal kráľ. „Čo vám mám povedať? Nijaké slovo, i keby vyvieralo z hĺbky duše, by nevyjadrilo moju vďačnosť. Ak sa vám to podarí, nepoviem, že ste zachránili kráľa, lebo kráľovská moc, ak sa na ňu díva človek spod šibenice, ako sa na ňu dívam ja, je zanedbateľná vec, uchováte však žene muža a deťom otca. Rytier, tu máte moju dlaň, ruku priateľa, ktorý vás bude mať rád do posledného vzdychu.“

Aramis chcel kráľovi pobozkať ruku, kráľ však chytil jeho ruku a pritisol si ju na srdce.

Vtom bez zaklopania vošiel dnu akýsi muž. Aramis chcel ruku odtiahnuť, ale kráľ mu ju pridržal. Bol to jeden z tých puritánov, polokňazov a polovojakov, ktorí sa hemžili okolo Cromwella.

„Čo chcete, pane?“ spýtal sa kráľ.

„Chcem vedieť, či sa už skončila spoveď Karola Stuarta?“ odvetil puritán.

„A čo je vás do toho?“ odsekol kráľ. „Nevyznávame to isté náboženstvo.“

„Všetci ľudia sú bratia,“ odpovedal puritán. „Jeden z mojich bratov umiera, prichádzam ho pripraviť na smrť.“

„Dosť už,“ zvolal Parry, „kráľ nepotrebuje vaše prípravy.“

„Sire, správajte sa vľúdne, podistým to bude nejaký špión,“ poznamenal Aramis potichu.

„Po dôstojnom biskupovi si vás s potešením vypočujem, pane,“ odpovedal kráľ.

Muž odišiel s podozrievavým pohľadom, ktorým pozorne sledoval Juxona. Kráľovi to neušlo.

„Rytier,“ povedal, keď sa znovu zavreli dvere, „myslím, že máte pravdu, ten muž sem prišiel s nečistými úmyslami. Keď budete odchádzať, dajte si pozor, aby sa vám nestalo nejaké nešťastie.“

„Sire,“ odvetil Aramis, „ďakujem vášmu veličenstvu, ale buďte celkom bez obáv, pod kutňou mám drôtenú košeľu a dýku.“

„Choďte teda, pane, a nech vás Boh vezme pod svoju svätú ochranu, ako som vravieval, keď som bol ešte kráľom.“

Aramis vyšiel. Karol ho odprevadil až po dvere. Aramis rozdával požehnanie, pri ktorom sa klonili aj stráže, prešiel vznešene cez predizby plné vojakov, nasadol do koča, a dal sa zaviezť na biskupský úrad.

Juxon ho už úzkostlivo čakal.

„Tak čo?“ spýtal sa hneď.

„Nič,“ odvetil Aramis, „všetko sa podarilo, ako som si želal. Špióni, stráže, naháňači ma považovali za vás a kráľ vás požehnáva, očakávajúc, že i vy ste mu dali požehnanie.“

„Boh vás opatruj, syn môj, váš príklad mi dodal nádej i odvahu.“

Aramis si znovu obliekol svoje šaty i plášť a odišiel, upovedomiac Juxona, že ešte bude potrebovať jeho pomoc. Sotva však urobil na ulici pár krokov, zistil, že ho sleduje akýsi muž zahalený do veľkého plášťa. Aramis chytil dýku a zastal. Muž išiel rovno k nemu. Bol to Porthos.

„Drahý priateľ!“ stisol mu Aramis ruku.

„Vidíte, každý mal nejaké poslanie,“ odpovedal Porthos, „ja som mal na vás dozerať, a teda som aj dozeral. Boli ste s kráľom?“

„Áno, a všetko je v poriadku. Kde sú naši priatelia?“

„O jedenástej máme v hostinci schôdzku.“

„Nemali by sme teda strácať čas,“ povedal Aramis, lebo na veži Saint-Paul odbilo pol jedenástej.

Obaja priatelia sa poponáhľali a dorazili prví. Po nich vošiel Athos.

„Všetko je v poriadku,“ stačil povedať svojim priateľom skôr, než by sa ho sami boli spytovali.

„Čo ste urobili?“ spýtal sa Aramis.

„Najal somsi malú plachetnicu, úzku ako piroga a ľahkú ako lastovička. Čaká na nás v Greenwichi oproti Psiemu ostrovu. Má veliteľa a štyroch mužov, ktorí nám za päťdesiat libier šterlingov budú celé tri noci k dispozícii. Keď sa na ňu s kráľom dostaneme, využijeme odliv, pustíme sa dolu Temžou a o dve hodiny budeme na šírom mori. Potom sa budeme plaviť pozdĺž pobrežia ako skutoční piráti, budeme hniezdiť na skalných bralách alebo zamierime do Boulogne, ak bude voľné more! Keby ma náhodou zabili, kapitán s volá Roggers a feluka Blesk. Tieto informácie vám postačia, aby ste našli jeho i loď. Poznávacím znamením je vreckovka so štyrmi uzlami.“

O chvíľu sa vrátil aj d’Artagnan.

„Povyvracajte vrecká, aby sme vybrali sto libier šterlingov,“ požiadal, „lebo moje vrecká…“

D’Artagnan vyvrátil vrecká, boli úplne prázdne.

Suma sa však našla okamžite. D’Artagnan vyšiel von a o chvíľu sa vrátil.

„Tak, hotovo!“ povedal. „Uf, ale mi to dalo roboty!“

„Kat je už preč z Londýna?“ spýtal sa Athos.

„Ach, nuž také isté to nie je. Jednou bránou mohol vyjsť, a druhou sa vrátiť.“

„A kde je?“ spýtal sa Athos.

„V pivnici.“

„V akej pivnici?“

„V pivnici nášho hostinského. Mousqueton sedí na prahu, a tu, hľa, mám kľúč.“

„Výborne!“ potešil sa Aramis. „Ako sa vám podarilo presvedčiť toho muža, aby zmizol?“

„Ako sa to už na tomto svete robí: peniazmi.“

„A koľko vás to stálo, priateľu?“ spýtal sa Athos. „Iste pochopíte, že všetky výdavky musia byť spoločné.“

„Stálo ma to dvanásťtisíc libier,“ odpovedal d’Artagnan.

„A kde ste k nim prišli?“ zaujímal sa Athos. „Hádam ste mali pri sebe toľko peňazí?“

„A čo povestný kráľovnin diamant?“ povzdychol si d’Artagnan.

„Ach, máte pravdu, videl som ho na vašej ruke,“ spomenul si Aramis.

„Odkúpili ste ho od pána des Essarts?“ spýtal sa Porthos.

„Veru odkúpil, božemôj,“ povedal d’Artagnan, „ale tam hore je napísané, že sa u mňa neudrží. Čo robiť? Verím, že diamanty, podobne ako ľudia, majú svoje sympatie a antipatie. Je celkom možné, že tento ma nenávidí.“

„S katom by už teda nemali byť problémy,“ pokračoval Athos. „No pokiaľ viem, každý kat má na nešťastie pomocníka, sluhu.“

„Aj tento mal, ale šťastie nám je naklonené.“

„Ako to?“

„Keď som sa nazdával, že budem musieť dohovárať ďalší obchod, priniesli toho chlapíka so zlomenou nohou. Bol príliš horlivý, išiel až pod kráľove okná s vozíkom guľatiny a dosiek. Jeden trám mu padol na nohu a zlomil mu ju.“

„Ach, to on tak vykríkol, že som ho začul až do kráľovej miestnosti!“ zvolal Aramis.

„Je to celkom možné,“ povedal d’Artagnan, „ale keď ho odnášali, sľúbil, že za seba pošle štyroch skúsených a šikovných robotníkov, ktorí by pomohli pri práci. Keď sa vrátil k svojmu pánovi, ihneď napísal svojmu priateľovi, majstrovi tesárovi Tomovi Lowovi, aby sa okamžite vybral do Whitehallského paláca a splnil jeho sľub. Tu je list, poslal ho po zvláštnom poslovi, ktorý ho mal odniesť za desať pencí, ale mne ho predal za louisdor.“

„A čo, doparoma, chcete urobiť s tým listom?“ nechápal Athos.

„Netušíte?“ d’Artagnanovi zažiarilo v očiach šibalstvo.

„Namojdušu, že netuším.“

„Nuž, drahý Athos, rozprávate po anglicky ako samotný John Bull, budete teda majstrom tesárom Tomom Lowom a my budeme vašimi troma pomocníkmi. Teraz už rozumiete?“

Athos vykríkol od radosti a údivu, rozbehol sa do jednej izby a priniesol robotnícke šaty, do ktorých sa štyria priatelia ihneď obliekli. Keď vyšli z hostinca, Athos niesol pílu, Porthos kliešte, Aramis sekeru a d’Artagnan kladivo a klince.

List katovho pomocníka pomohol majstrovi tesárovi dokázať, že sa čaká práve na nich.

LXX. Remeselníci

Okolo polnoci začul Karol pod oknom obrovský buchot. Ktosi mlátil kladivom a sekerou a do toho sa miešal zvuk píly.

Ľahol si oblečený, a keďže práve zaspával, buchot ho vzápätí zobudil a kráľa znovu prepadli desivé myšlienky ako predošlého večera. V tme a osamotenosti nevládal zniesť nové muky, ktoré neboli v programe jeho trestu, a tak poslal Parryho k stráži s prosbou, nech požiadajú robotníkov, aby nebúchali tak silno a mali súcit s poslednou nocou toho, ktorý im býval kráľom.

Stráž nechcela opustiť svoje miesto, ale pustila Parryho von.

Parry obišiel okolo paláca, až uzrel rozsiahle, nedokončené popravisko, na ktoré začínali pribíjať poťah z čiernej seržovej látky. Popravisko bolo vo výške balkóna. Malo dve poschodia a siahalo asi na dvanásť stôp do výšky okna. Medzi desiatimi robotníkmi, stavajúcimi hrôzostrašné lešenie, hľadal Parry tých, ktorých buchot bol pre kráľa taký príšerný. Na druhom poschodí zazrel dvoch chlapov, ktorí vylamovali posledné železné prúty na balkóne. Jeden z nich vyzeral ako obor, ktorý váľa múry. Zakaždým, keď udrel, odletovali veľké kusy steny. Druhý muž kľačal a odvaľoval uvoľnené kamene.

Parry vyšiel po rebríku až k nim.

„Priatelia,“ povedal im, „nemohli by ste pracovať trochu tichšie, prosím vás? Kráľ spí a potrebuje spánok ako soľ.“

Muž, ktorý vylamoval kamene, znehybnel a pootočil sa. Ale pretože stál, Parry mu nedovidel do tváre, strácajúcej sa v prítmí hornej podlahy. Obrátil sa aj muž, ktorý kľačal, ten bol nižšie ako jeho spoločník a lampáš mu osvetľoval tvár. Upreto sa na neho díval a priložil si prst k ústam. Parry s úžasom cúvol.

„Dobre, dobre,“ povedal mu robotník výborne po anglicky, „vráť sa a povedz kráľovi, že zajtra bude spať lepšie, ak sa mu tejto noci spí zle.“

Bola to surová odpoveď, ak ju človek zobral doslova. Robotníci o poschodie nižšie a naokolo ju prijali s výbuchom krutej radosti.

Parry odišiel. Zdalo sa mu, že sníva. Karol ho už netrpezlivo čakal. Parry zavrel dvere a podišiel ku kráľovi s tvárou žiariacou od radosti.

„Sire,“ povedal potichu, „viete, kto sú tí robotníci, čo tak búchajú?“

„Neviem,“ smutno zavrtel hlavou Karol. „Ako by som to mal vedieť? Čože ich ja poznám?“

„Sire,“ zašepkal Parry tichšie a naklonil sa nad posteľ svojho pána, „sire, je to gróf de La Fère a jeho priateľ.“

„Oni stavajú popravisko?“ nesmierne sa prekvapil kráľ.

„Áno, ale pritom robia dieru do steny.“

„Pst!“ zahriakol ho kráľ, hľadiac vydesene okolo seba. „Videl si ich?“

„Rozprával som sa s nimi.“

Kráľ zopäl ruky a zdvihol oči k nebu. Po krátkej vrúcnej modlitbe skočil z postele, prešiel k oknu a odhrnul záclony. Stráže na balkóne boli stále na svojom mieste a za balkónom bol tmavý priestor, na ktorom sa pohybovali tiene.

Karol nemohol nič rozoznať, ale pod nohami cítil otrasy úderov. Každý úder mu zaznieval v srdci ako ozvena.

Parry sa nemýlil. Bol to skutočne Athos, čo za Porthosovej pomoci vyrážal dieru, do ktorej sa mal zasadiť priečny trám.

Diera bola spojená s akýmsi stĺpom, ktorý sa nachádzal priamo pod kráľovou izbou. Z tohto stĺpa bolo možné železnou tyčou a dobrými plecami, aké mal Porthos, vyvaliť časť podlahy. V tom prípade by sa kráľ mohol otvorom prešmyknúť, dostať sa so svojimi záchrancami do nejakého oddelenia popraviska, potiahnutého čiernym súknom, obliecť si pripravené robotníckej šaty a pomaly, bez obáv zísť so štyrmi priateľmi dolu.

Keby stráže videli robotníkov, ktorí pred chvíľou pracovali na popravisku, dovolili by im odísť a feluka, ako vieme, bola pripravená.

Bol to rozsiahly, jednoduchý a ľahký plán, ako všetko, čo sa robí z odvážneho rozhodnutia. Athos si odieral krásne, biele a jemné ruky a odkladal kamene, ktoré Porthos vytrhával. Pod ozdobami na podlahe balkóna už mohol pretlačiť hlavu. O dve hodiny sa tam dostane celý. Na svitaní bude diera hotová a stratí sa v záhyboch vnútorného poťahu, ktorý rozprestrie d’Artagnan. D’Artagnan sa vydával za francúzskeho robotníka a pribíjal klince ako najšikovnejší čalúnnik. Aramis odstrihoval zvyšky látky, ktorá visela až po zem a za ktorou stála kostra popraviska.

Nad strechami svitalo. Veľký oheň z rašeliny a uhlia pomohol robotníkom prežiť chladnú noc z dvadsiateho deviateho na tridsiateho januára. Aj tí najhorlivejší sa odbiehali podchvíľou zohriať. Len Athos a Porthos ostali na mieste. Na svitaní bola diera hotová. Athos vošiel dnu, vzal so sebou šaty určené pre kráľa, zabalené v kuse čiernej látky. Porthos mu podal železnú tyč a d’Artagnan popribíjal poťah, čím zakryl dieru i toho, kto bol v nej.

Athos potreboval už len dve hodiny, aby sa dostal ku kráľovi a štyria priatelia usúdili, že im na to stačí celý deň, lebo sa bude musieť ísť po kata do Bristolu, pretože domáci kat zmizol.

D’Artagnan si šiel obliecť gaštanové šaty, Porthos červený priliehavý kabátec a Aramis zašiel k Juxonovi, aby sa s ním, ak to bude možné, dostal ešte ku kráľovi.

Všetci traja si dohovorili schôdzku na poludnie na Whitehallskom námestí, aby videli, čo sa bude robiť.

Skôr než Aramis odišiel z popraviska, podišiel k otvoru, v ktorom bol ukrytý Athos a ohlásil mu, že sa pokúsi znovu uvidieť Karola.

„Zbohom a nestrácajte odvahu,“ povedal Athos. „Vysvetlite kráľovi, ako sa všetko vyvíja. Povedzte mu, aby zabúchal na dlážku, až bude sám, aby som mohol bezpečne pokračovať vo svojej práci. A Parry mi môže pomôcť tak, že vopred vyberie spodnú platňu z kozuba. Aramis, usilujte sa neodísť od kráľa. Rozprávajte nahlas, veľmi nahlas, za dverami budú iste načúvať. Ak je v izbe stráž, nevyjednávajte, zabite ju, ak sú dvaja, nech Parry zabije jedného a vy druhého, a ak sú traja, dajte sa zabiť, ale zachráňte kráľa.“

„Nebojte sa,“ uistil ho Aramis, „vezmem si dve dýky a jednu dám Parrymu. To je všetko?“

„Áno, choďte, ale povedzte kráľovi, aby nebol zbytočne veľkomyseľný. Keby došlo k bitke, nech ujde. Keď bude mramorová doska na mieste, on pod ňou a vy na nej, mŕtvy alebo živý, budú potrebovať najmenej desať minút, kým nájdu dieru, ktorou kráľ zmizol. Za tých desať minút my prejdeme kus cesty a kráľ sa zachráni.“

„Urobíme, ako vravíte, Athos. Podajte mi ruku, lebo je celkom možné, že sa už neuvidíme.“

Athos vystrel ruky a objal Aramisa.

„A teraz,“ povedal, „ak zomriem, povedzte d’Artagnanovi, že ho mám rád ako syna a objímte ho za mňa. Objímte aj nášho dobrého a statočného Porthosa. Zbohom.“

„Zbohom,“ povedal Aramis. „Teraz som asi tak presvedčený, že sa kráľ zachráni, ako som si istý, že držím a stískam najúprimnejšiu ruku na svete.“

Aramis opustil Athosa, zišiel z popraviska a vrátil sa do hostinca, popiskujúc si pesničku na oslavu Cromwella. Dvoch ďalších priateľov našiel za stolom pri poriadnom ohni, ako popíjajú portské a obhrýzajú studené kurča. Porthos jedol, preklínajúc hanebné činy členov parlamentu, d’Artagnan jedol potichu, ale v duchu snoval tie najodvážnejšie plány.

Aramis im vyrozprával všetko, na čom sa dohovorili. D’Artagnan súhlasil kývnutím hlavy a Porthos slovami.

„Výborne, napokon predsa budeme svedkami úteku. Človek je pod popraviskom veľmi dobre ukrytý. D’Artagnan, ja, Grimaud a Mousqueton zabijeme pokojne ôsmich, o Blaisoisovi nehovorím, ten bude strážiť kone. Ak rátame dve minúty na chlapa, tak sú to dokopy štyri minúty. Mousqueton stratí jednu, to znamená päť, a za tých päť minút môžeme mať za sebou štvrť míle.“

Aramis rýchlo dojedol, vypil pohár vína a preobliekol sa.

„Teraz idem k jeho milosti. Porthos, vezmite si na starosť prípravu zbraní, d’Artagnan, dozrite na svojho kata.“

„Nebojte sa, Grimaud vystriedal Mousquetona, ani sa odtiaľ nehne.“

„Na tom nezáleží, zdvojnásobte bdelosť a nebuďte ani chvíľu nečinný.“

„Nečinný?! Drahý môj, spýtajte sa Porthosa: nežijem, som večne na nohách, som ako tanečník. Hrom do toho! Ako len mám v tomto okamihu rád Francúzsko, keď mi vo vlasti iných kadečo hrozí.“

Aramis sa s nimi rozlúčil rovnako srdečne ako s Athosom, potom sa pobral k biskupovi Juxonovi a oznámil mu svoju žiadosť. Juxon súhlasil, aby s ním Aramis šiel ku kráľovi, lebo už predtým ohlásil, že bude potrebovať kňaza. Je celkom pravdepodobné, že kráľ bude chcieť prijať sviatosť otlárnu alebo si vypočuť omšu.

Biskup, oblečený ako deň predtým Aramis, nastúpil do koča a Aramis, zamaskovaný viac bledosťou a smútkom než kňazským rúchom, za ním. Koč sa zastavil pri bráne do Whitehallského paláca, keď ešte nebolo ani deväť hodín. Nebolo badať nijaké zmeny, predsiene a chodby boli plné stráží ako predošlý deň. Dvaja vojaci stáli pred kráľovými dverami, dvaja sa prechádzali pred balkónom a na doskách popraviska, kde už stál klát.

Kráľ s nádejou čakal, a keď zbadal Aramisa, jeho nádej sa zmenila na radosť. Objal Juxona a podal ruku Aramisovi. Biskup úmyselne rozprával nahlas a pred všetkými o včerajšom stretnutí. Kráľ mu odpovedal, že slová, ktoré pri tej príležitosti vyriekol, priniesli svoje ovocie a že by si želal ešte jeden taký rozhovor. Juxon sa obrátil k ostatným s prosbou, aby ho nechali pri kráľovi samého. Všetci odišli.

Len čo sa dvere zavreli, Aramis rýchlo povedal:

„Sire, ste zachránený! Londýnsky kat sa stratil, jeho pomocník si včera zlomil nohu pod oknom vášho veličenstva. Ten výkrik, čo sme spolu počuli, to bol on. Určite už prišli na to, že popravca zmizol, ale ďalší kat je až v Bristole a chvíľu potrvá, kým príde. Aspoň do zajtra sa nebude nič diať.“

„A čo gróf de La Fère?“ spýtal sa kráľ.

„Je dve stopy od vás, sire. Vezmite kutáč a zabúchajte tri razy, ihneď vám odpovie.“

Kráľ vzal kutáč a rozochvenou rukou tri razy zaklopal. Pod dlážkou sa ozvali tupé údery, odpovedajúce na dané znamenie.

„Ten, čo mi odpovedá, je…“ ozval sa kráľ.

„Gróf de La Fère, sire,“ odvetil Aramis. „Pripravuje cestu, kadiaľ bude môcť vaše veličenstvo ujsť. Parry už len nadvihne mramorovú dosku a priechod bude voľný.“

„Nemám nijaké náradie,“ povedal Parry.

„Vezmite si túto dýku,“ povedal Aramis, „len dávajte pozor, aby ste ju príliš neotupili, lebo je celkom možné, že sa vám zíde na niečo celkom iné ako na kameň.“

„Och, Juxon!“ Karol sa obrátil k biskupovi a chytil ho za obe ruky. „Juxon, vypočujte prosbu toho, čo vám bol kráľom…“

„Čo ním je aj dnes a bude naveky,“ pobozkal Juxon panovníkovi ruku.

„Modlite sa celý život za tohto šľachtica, ktorého vidíte, a za toho, ktorého počujete pod nami, a ešte za ďalších dvoch, ktorí, kdekoľvek sú, bdejú nad mojou záchranou, o tom som presvedčený.“

„Sire,“ odpovedal Juxon, „poslúchnem vás. Kým budem žiť, každý deň sa budem modliť za verných priateľov vášho veličenstva.“

Podkopávač ešte nejaký čas pracoval, bolo počuť, ako sa neustále približuje. Odrazu však zaznel na chodbe neobyčajný hluk. Aramis chytil kutáč a dal znamenie, aby prestal pracovať.

Hluk sa blížil: boli to rovnomerné a pravidelné kroky niekoľkých ľudí. Štyria muži znehybneli a upreli pohľad na dvere, ktoré sa pomaly a akosi slávnostne otvorili. Stráže sa v predsieni kráľovej izby postavili do dvoch radov. Vošiel parlamentný komisár, celý v čiernom, s vážnou tvárou, ktorá neveštila nič dobré. Pozdravil kráľa, rozmotal akýsi pergamen a čítal mu rozsudok.“

„Čo to znamená?“ spýtal sa Aramis Juxona.

Juxon naznačil, že ani on nevie, o čo ide.

„Že by už dnes?“ spýtal sa kráľ rozčúlene, čo postrehli len Juxon a Aramis.

„Neoznámili vám, sire, že to bude dnes ráno?“ odpovedal mu muž v čiernom.

„Mám teda zahynúť ako ťažký zločinec pod rukou londýnskeho kata?“ spýtal sa kráľ.

„Londýnsky kat sa stratil, sire,“ odvetil parlamentný komisár. „Namiesto neho sa však ponúkol nejaký muž. Poprava sa teda posunie len o toľko, čo si budete žiadať na vybavenie svojich pozemských a duchovných vecí.“

Slabý pot, čo sa zaperlil Karolovi pri korienkoch vlasov, bol jedinou známkou rozrušenia pri oznámení tejto správy.

Aramis však ofialovel. Srdce mu prestalo biť, zavrel oči a chytil sa stola. Keď Karol videl tú hlbokú bolesť, akoby zabudol na svoju. Podišiel k nemu, chytil ho za ruku a objal.

„Ale, priateľ môj, nestrácajte odvahu,“ povedal s miernym a smutným úsmevom.

Potom sa obrátil ku komisárovi a dodal:

„Pane, som pripravený. Vidíte, želám si len dve veci, ktoré vás hádam veľmi nezdržia: po prvé, chcem prijať sviatosť a po druhé, objať svoje deti, naposledy sa s nimi rozlúčiť. To mi hádam dovolíte?“

„Áno, sire,“ prikývol parlamentný komisár a odišiel.

Aramis sa spamätal a zaťal nechty do mäsa, z pŕs sa mu vydral hrozný ston.

„Ach, monsignor!“ chytil Juxonovi ruky a zvolal: „Kde je Boh, kde je Boh?“

„Syn môj, nevidíte ho, lebo ho zakrývajú pozemské vášne,“ odvetil pevne biskup.

„Syn môj,“ povedal kráľ Aramisovi, „nebuď taký smutný. Pýtaš sa, čo robí Boh? Boh sa díva na tvoju oddanosť a moje mučeníctvo a ver mi, obom sa dostane odmeny. Pričítaj to, čo sa robí, ľuďom, a nie Bohu. Ľudia ma posielajú na smrť, ľudia ťa nútia plakať.“

„Áno, sire,“ prisvedčil Aramis, „áno, máte pravdu. Ľudí musím brať na zodpovednosť, a to vlastne aj robím.“

„Sadnite si, Juxon,“ povedal kráľ a kľakol si, „nezostáva vám nič iné, len ma vypočuť a mne nič iné, len sa vyspovedať. Zostaňte, pane,“ povedal Aramisovi, ktorý chcel odísť. „Ostaňte, Parry, aj keď spoveď je tajná, nepoviem nič, čo by sa nedalo povedať pred vami. Ostaňte teda, môžem len ľutovať, že ma nemôže počuť celý svet.“

Juxon si sadol a kráľ, kľačiaci pred ním ako najponíženejší veriaci, sa začal spovedať.

LXXI. Remember

Po spovedi si kráľ Karol želal vidieť svoje deti. Odbíjalo desať hodín, poprava sa naozaj oneskorila.

Ľud bol už pripravený, vedel, že poprava bola stanovená na desiatu hodinu. Tiesnil sa v uličkách okolo paláca a vzdialený šum tohto davu posadnutého vášňami pripomínal kráľovi hukot mora za búrky.

Prišli kráľove deti; najprv princezná Charlotta, plavovlasé krásne dievča so slzami v očiach, potom asi deväťročný vojvoda z Gloucesteru. Chlapec už neplakal. Jeho suché oči a pohŕdavo ohrnutá pera svedčili o rodiacej sa hrdosti.

Karol cítil, že mu srdce puká žiaľom pri pohľade na deti, ktoré už dva roky nevidel a zazrel až tesne pred smrťou. Slzy sa mu vtisli do očí. Obrátil sa, aby ich utrel, lebo chcel byť silný pred tými, ktorým odkazoval veľmi ťažké dedičstvo útrap a nešťastia.

Najprv sa rozprával s dievčaťom, pritisol si ho k sebe a napomínal k zbožnosti, odovzdanosti a láske, potom vzal mladého vojvodu z Gloucesteru, posadil si ho na kolená, aby si ho mohol privinúť na srdce a pobozkať na tvár.

„Syn môj,“ povedal, „na uliciach a v predsieňach ste videli veľa ľudí a títo ľudia odtnú vášmu otcovi hlavu, nikdy na to nezabudnite. Možno niekedy, keď vás budú mať vo svojej moci, budú z vás chcieť urobiť kráľa a zbaviť tejto možnosti princa Waleského a vojvodu Yorského, vašich starších bratov. Jeden je vo Francúzsku a o druhom ani neviem, kde je. Syn môj, uvedomte si, že vy nie ste kráľom, môžete sa ním stať len po ich smrti. Prisahajte mi, že si nenecháte nasadiť na hlavu korunu, kým na to nebudete mať zákonné právo, lebo keby ste to, syn môj, urobili, hlava i koruna by sa skotúľali do prachu a nemohli by ste zomrieť pokojne a bez výčitiek svedomia tak, ako umieram ja. Prisahajte, syn môj.“

Chlapec vložil drobnú rúčku do otcovej dlane a povedal:

„Sire, prisahám vášmu veličenstvu…“

Karol ho prerušil a povedal:

„Henrich, volaj ma otec…“

„Otče, prisahám vám, že sa nechám radšej zabiť, než by som sa mal stať kráľom.“

„Dobre, syn môj,“ odvetil Karol. „A teraz ma objímte aj vy, Charlotta, a nezabudnite na mňa.“

„Och, nie, nikdy!“ zvolali obe deti a objali otca okolo krku.

„Zbohom,“ povedal Karol, „zbohom, deti moje. Odveďte ich, Juxon, ich slzy by mi vzali odvahu zomrieť.“

Juxon vzal úbohé deti otcovi z náručia a odovzdal ich tým, ktorí ich priviedli.

Vzápätí sa otvorili dvere a dnu mohol vojsť ktokoľvek.

Keď si kráľ uvedomil, že je sám v tom množstve stráží a zvedavcov, ktorí začínali vchádzať do miestnosti, spomenul si na grófa de La Fère pod podlahou. Nevidel ho, ale dúfal, že je ešte tam. Chvel sa od strachu, aby ani najmenší hluk nebol pre Athosa znamením, aby sa znovu pustil do práce, lebo by sa prezradil. Preto sa ani nepohol a naznačil aj ostatným, aby pokojne stáli.

Kráľ sa nemýlil, Athos bol skutočne pod ním: načúval a začal si zúfať, keď nepočul nijaké znamenie. Vo svojej netrpezlivosti chvíľami po troške rozoberal kamene, vzápätí však prestal, lebo sa obával, že by ho počuli.

Tá hrozná nečinnosť trvala dve hodiny. V kráľovskej izbe vládlo mŕtvolné ticho. Athos sa napokon rozhodol zistiť príčinu tohto pochmúrneho a nemého pokoja, ktorý narušoval len silný hukot davu. Poodhrnul záves, zakrývajúci dieru v stene a zliezol na prvé poschodie popraviska. Na necelé štyri prsty nad hlavou bola dlážka, tvoriaca zároveň popravisko. Hluk, ktorý dovtedy bolo počuť len tlmene, k nemu teraz doliehal ako ponurý a hrozivý výkrik a vydesil ho. Zašiel až na kraj popraviska, odhrnul čierne súkno a uvidel jazdcov, obrátených chrbtom k hroznému lešeniu. Za nimi stál rad halapartníkov, za halapartníkmi mušketieri a za mušketiermi prvé rady ľudu, ktorý vrel a hučal ako rozbúrený oceán.

,Čo sa stalo?‘ pýtal sa v duchu Athos a chvel sa väčšmi než súkno, ktoré mädlil v rukách. ,Ľudia sa tlačia, vojaci sú pripravení na streľbu a medzi divákmi s očami upretými na okno vidím d’Artagnana! Na čo čaká? Na čo hľadí? Panebože, že by dovolili katovi ujsť?‘

Na námestí odrazu tupo a smutne zarachotil bubon. Zazneli ťažké a pomalé kroky, zdalo sa, akoby po whitehallskej dlažbe kráčal nejaký dlhý smútočný sprievod. Vzápätí začul, ako vŕzgajú dosky na popravisku. Posledný raz pozrel na námestie a správanie divákov ho presvedčilo o tom, čo si ešte stále nechcel pripustiť.

Šum na námestí úplne stíchol. Všetky pohľady boli upreté na okno Whitehallského paláca, pootvorené ústa a zatajený dych svedčili, že sa čaká na nejaké strašné divadlo. Kroky z kráľovho apartmánu sa preniesli na popravisko, pod ich ťarchou sa všetko prehýbalo, takže sa dosky takmer dotýkali hlavy nešťastného šľachtica. Určite prichádzali na svoje miesta aspoň dva zástupy vojakov. Vtom sa šľachticovi nad hlavou ozval veľmi dobre známy ušľachtilý hlas:

„Pán plukovník, rád by som prehovoril k ľudu.“

Athos sa zachvel od hlavy až po päty: na popravisku prehovoril kráľ.

Skutočne, po tom, ako Karol prijal telo a krv Pánovo, unavený z čakania na smrť, odhodlal sa vykročiť jej v ústrety a dal znamenie na odchod. Vtedy sa otvorili obidve krídla okna vedúceho na námestie a ľud mohol vidieť, ako z priestrannej miestnosti mlčky vyšiel najprv akýsi muž v maske a so sekerou v ruke. Bol to kat. Priblížil sa k drevenému klátu a oprel si oň sekeru.

To bol prvý zvuk, ktorý Athos počul. Za týmto mužom pevne kráčal Karol Stuart, bol bledý, ale pokojný. Po bokoch ho sprevádzali dvaja kňazi a za nimi išlo niekoľko vyšších dôstojníkov, ktorí mali viesť celú popravu. Nakoniec ho sprevádzali dva zástupy halapartníkov, ktorí sa postavili po oboch stranách popraviska.

Keď ľud uzrel muža s maskou, začalo byť rušno. Každý bol zvedavý, každý chcel vedieť, kto je ten neznámy kat, ktorý prišiel ako na zavolanie, keď si už všetci mysleli, že sa toto strašné divadlo presunie na druhý deň. Každý si išiel oči vyočiť, videli však len to, že tento muž, celý v čiernom, je strednej postavy a v rokoch, lebo spod masky, skrývajúcej tvár, mu trčali šedivé fúzy.

Pri pohľade na pokojného, vznešeného a dôstojného kráľa znovu nastalo ticho, takže každý mohol začuť jeho želanie, že chce prehovoriť k ľudu.

Kráľ vzápätí začal hovoriť pevným a zvučným hlasom, pri ktorom sa Athosovi rozochvelo srdce. Vysvetľoval ľudu pohnútky svojho správania a dával mu rady pre dobro Anglicka.

„Och,“ vravel si v duchu Athos, „je možné, že počujem to, čo počujem, a že vidím to, čo vidím? Je naozaj možné, aby Boh opustil svojho zástupcu na zemi natoľko, že ho nechá tak biedne zahynúť?… A ja som ho ani nevidel! Ani som mu nepovedal zbohom!“

Napokon zavládlo grófovi nad hlavou mrazivé ticho. Dotkol sa rukou čela, rinuli sa mu z neho kropaje potu, hoci bolo zima.

Kráľ sa odmlčal.

„Nedotýkajte sa tej sekery,“ povedal.

A potom rozprával ďalej.

Keď skončil svoj príhovor, súcitne prešiel pohľadom po dave, odopol si rad – diamantovú hviezdu, čo mu poslala kráľovná – a odovzdal ho kňazovi, ktorý sprevádzal Juxona. Potom vytiahol spoza košele diamantový krížik, ktorý takisto dostal od madam Henrietty.

„Pane,“ obrátil sa ku kňazovi, „tento krížik budem mať v ruke do poslednej chvíle. Keď budem mŕtvy, vezmite si ho.“

„Áno, sire,“ odvetil hlas, podľa ktorého Athos hneď poznal Aramisa.

Vtedy si kráľ dal dolu klobúk, odhodil ho, potom poodopínal gombíky na priliehavom kabátci, vyzliekol aj ten a odhodil ku klobúku.

Celé prípravy prebiehali v údesnom pokoji, akoby sa kráľ chystal do postele, a nie do rakvy. Nakoniec si odhrnul vlasy a povedal katovi:

„Nebudú vám zavadzať, pane? V tom prípade by sa mali zviazať stužkou.“

Kráľ sprevádzal tieto slová pohľadom, ktorý akoby chcel preniknúť pod masku neznámeho. Tento šľachetný, pokojný a pevný pohľad prinútil kata, aby odvrátil hlavu. Ale za hlbokým kráľovým pohľadom sa stretol s ohnivým pohľadom Aramisovým.

Keď kráľ videl, že nedostáva odpoveď, zopakoval otázku.

„Stačí, keď si ich odhrniete z krku,“ odpovedal muž temným hlasom.

Keď si kráľ oboma rukami odhrnul vlasy, pozrel na klát a povedal:

„Tento klát je nízky, nenájde sa nejaký vyšší?“

„Je to zvyčajný klát,“ odpovedal muž s maskou.

„Myslíte, že mi odtnete hlavu naraz?“ spýtal sa kráľ.

„Dúfam,“ odpovedal kat.

Slovo „dúfam“ vyslovil s takým zvláštnym prízvukom, že sa každý okrem kráľa zachvel.

„Dobre,“ prikývol kráľ, „a teraz, kat, počúvaj.“

Muž s maskou podišiel ku kráľovi a oprel sa o sekeru.

„Nechcem, aby si ma prekvapil,“ povedal mu Karol. „Kľaknem si k modlitbe, preto ešte nezatínaj.“

„A kedy mám ťať?“ spýtal sa muž s maskou.

„Až položím krk na klát, roztiahnem ruky a poviem Remember, vtedy smelo zatni.“

Muž s maskou sa ľahko uklonil.

„Prichádza chvíľa, keď mám odísť z tohto sveta,“ povedal kráľ tým, ktorí stáli okolo neho. „Páni, zanechávam vás vo víchrici a odchádzam pred vami do vlasti, ktorá nepozná búrok. Zbohom!“

Pozrel na Aramisa a pokynul rukou:

„A teraz ma nechajte na chvíľu osamote, nech sa potichu pomodlím, prosím vás,“ pokračoval. „Odstúp,“ povedal mužovi s maskou, „viem, že ti patrím, ale pamätaj si, že máš udrieť, až keď ti dám dohovorené znamenie.“

Karol pokľakol, prekrižoval sa, ústami sa priblížil k doskám, akoby chcel pobozkať dlážku, potom sa jednou rukou oprel o podlahu, druhou o klát a povedal po francúzsky:

„Gróf de La Fère, ste tu a môžem hovoriť?“

Tento hlas zasiahol Athosa rovno do srdca a preletel ním ako ľadová oceľ.

„Áno, veličenstvo,“ odpovedal a celý sa chvel.

„Verný priateľ, šľachetné srdce,“ povedal kráľ, „nemohol som sa zachrániť, nebolo mi to súdené. A teraz, hoci by som sa mal rúhať, vravím ti: Áno, prehovoril som k ľudu, prehovoril som k Bohu a nakoniec sa prihováram tebe. Aby som podporoval vec, ktorú považujem za posvätnú, prišiel som o trón svojich otcov a spreneveril dedičstvo svojich detí. Ostal mi milión v zlate, zakopal som ho v pivniciach zámku Newcastle, keď som odchádzal z mesta. O tých peniazoch vieš len ty, použi ich, keď uznáš, že nadišiel čas môjho najstaršieho syna. A teraz, gróf de La Fère, povedzte mi zbohom!“

„Zbohom, veličenstvo, svätec a mučeník,“ jachtal Athos celý zmrazený od hrôzy.

Chvíľu nastalo ticho, Athosovi sa zdalo, že kráľ medzitým vstal a zmenil miesto.

Potom kráľ povedal plným a zvučným hlasom, ktorý nebolo počuť len na popravisku, ale na celom námestí:

„Remember!“

Sotva to vyslovil, podlahou popraviska otriasol hrozný úder, zo súkna sa zaprášilo, až nešťastného Athosa oslepilo. O chvíľu mimovoľne pozrel hore a na čelo mu padla teplá kvapka. Stiahol sa, chvejúc sa hrôzou, a vzápätí sa kvapky premenili na čierny vodopád, vyvierajúci z podlahy. Athos padol na kolená a na chvíľu akoby ho zachvátilo šialenstvo a mdloba. Podľa toho, ako hluk utíchal, veľmi rýchlo zistil, že ľud odchádza. Ešte chvíľu zostal nepohnuto, v nemom ohromení kľačať. Potom namočil rožtek vreckovky do krvi kráľa-mučeníka, a až keď sa dav úplne rozišiel, zišiel dolu, roztrhol súkno, predral sa pomedzi kone a zamiešal sa medzi ľudí. Do hostinca prišiel prvý.

Vyšiel do svojej izby, pozrel sa do zrkadla, uvidel, že má na čele veľkú krvavú škvrnu, priložil na ňu dlaň, odtiahol ju celú od kráľovej krvi a omdlel.

LXXII. Muž s maskou

Hoci boli len štyri hodiny popoludní, bolo už tma a padal hustý a zľadovatelý sneh. Aramis sa už tiež vrátil do hostinca, kde našiel Athosa, ktorý sa už prebral z bezvedomia, ale bol celý zbedačený.

Gróf sa pri prvých priateľových slovách prebral z akejsi strnulosti.

„Osud nás porazil,“ povedal Aramis.

„Porazil!“ zopakoval Athos. „Ach, ten šľachetný a nešťastný kráľ!“

„Ste ranený?“ spýtal sa Aramis.

„Nie som, to je jeho krv.“

Gróf si utrel čelo.

„Kde ste boli?“

„Tam, kde ste ma nechali, pod popraviskom.“

„Videli ste všetko?“

„Nevidel, ale počul! Boh ma varuj prežiť ešte jednu podobnú hodinu! Nemám biele vlasy?“

„Viete teda, že som ho neopustil.“

„Počul som váš hlas do poslednej chvíle.“

„Tu je hviezda, ktorú mi odovzdal,“ povedal Aramis, „a tu je kríž, ktorý som mu vzal z ruky. Želal si, aby sme všetko odovzdali kráľovnej.“

„Zabalíme to do tejto vreckovky,“ povedal Athos a z vrecka vybral vreckovku, ktorú namočil do kráľovej krvi.

„Čo sa stalo s úbohým mŕtvym telom?“ opýtal sa Athos.

„Na Cromwellov rozkaz sa mu dostanú všetky kráľovské pocty. Telo sme uložili do olovenej rakvy, lekári majú nešťastné telesné pozostatky balzamovať a potom bude kráľ vystavený na katafalku.“

„Smiešne!“ zahundral smutne Athos. „Kráľovské pocty človeku, ktorého zavraždili!“

„To je len ďalší dôkaz, že kráľ umiera, ale kráľovská hodnosť nie,“ poznamenal Aramis.

„Ach, bol to hádam posledný rytiersky kráľ na svete,“ povedal Athos.

„Nezúfajte si, gróf, všetci sme smrteľní, drahí moji priatelia,“ ozval sa na schodisku hromový hlas a zazneli Porthosove rázne kroky.

„Prichádzate neskoro, drahý Porthos,“ povedal gróf de La Fère.

„Áno,“ prikývol Porthos, „zdržali ma ľudia, ktorí sa mi postavili do cesty. Tancovali, úbožiaci! Jedného som chytil za krk, myslím, že som ho trochu priškrtil. A do toho prišla hliadka. Našťastie ten, s ktorým som mal do činenia, sa niekoľko minút nezmohol na slovo. Využil som to a vbehol som do jednej uličky. Po nej som vošiel ešte do užšej uličky. A bol som stratený. Nepoznám Londýn, neviem po anglicky, už som si myslel, že sa nevymotám. Ale ako vidíte, predsa som tu.“

„Nevideli ste d’Artagnana?“ spýtal sa Aramis. „Nestalo sa mu niečo?“

„Stratili sme sa v dave,“ odvetil Porthos, „a napriek veľkému úsiliu sa mi ho nepodarilo dochytiť.“

„Och, ja som ho videl,“ odvetil zatrpknuto Athos. „Stál v prvom rade, mal výborné miesto, takže mu nič z celého divadla neušlo. A bolo to istotne veľmi zaujímavé, keď tam chcel ostať až do konca.“

„Och, gróf de La Fère, ohovárate neprítomných,“ ozval sa pokojný, od prudkého behu pridusený hlas.

Táto výčitka zasiahla Athosa do živého. Pretože však dojem, ktorý v ňom zanechal d’Artagnan, stojaci v prvých radoch hlúpeho a rozzúreného davu, bol hlboký, uspokojil sa s touto odpoveďou:

„Neohováram vás, priateľu. Obávali sme sa o vás, a ja som len povedal, kde ste boli. Nepoznali ste kráľa Karola, bol to pre vás cudzí človek, nemuseli ste ho mať rád.“

A pritom podával svojmu priateľovi ruku. D’Artagnan sa tváril, že to nevidí a nevytiahol ruku spod plášťa.

„Uf, či som unavený!“ zvolal a zvalil sa na stoličku.

„Dajte si pohár portského,“ Aramis vzal zo stola fľašu a nalial mu. „Napite sa, to vás vzpruží.“

„Áno, vypime si,“ súhlasil Athos, lebo vytušil, že Gaskonca čosi trápi, „napime sa a odíďme z tejto hnusnej krajiny. Feluka nás čaká, odídeme ešte dnes večer, nemáme tu už čo robiť.“

„Akosi náramne sa ponáhľate, pán gróf,“ poznamenal d’Artagnan.

„Táto krvavá pôda ma páli pod nohami,“ odvetil Athos.

„Na mňa tak sneh nepôsobí,“ pokojne poznamenal Gaskonec.

„Čo máme teda robiť, keď je kráľ mŕtvy?“ spýtal sa Athos.

„Pán gróf, zdá sa mi, že zabúdate, čo máme ešte v Anglicku vykonať,“ prehodil nenútene d’Artagnan.

„Nič, nič, zostáva nám len pochybovať o Božej dobrote a pohŕdať vlastnými silami.“

„Nuž, teda ja, úbožiak, krvilačný postavač, čo sa postavil na tridsať krokov od popraviska, aby lepšie videl odpadnúť hlavu neznámeho kráľa, ktorý mi bol vraj ľahostajný, ja si myslím niečo iné ako pán gróf… ja zostanem,“ povedal d’Artagnan.

Athos zbledol. Každá priateľova výčitka sa mu hlboko vryla do srdca.

„Vy teda zostanene v Londýne?“ spýtal sa d’Artagnana Porthos.

„Ostanem. A vy?“ odvetil d’Artagnan.

„Doparoma,“ Porthos bol pred Athosom a Aramisom trochu v rozpakoch. „Doparoma, prišiel som s vami a ak vy zostanete, bez vás neodídem. Nenechám vás samého v tejto hnusnej krajine.“

„Ďakujem, vzácny priateľu. Mám ešte jeden malý plán a vykonáme ho spoločne, keď pán gróf odíde. Prišiel mi na um, keď som sa díval na popravu.“

„Aký plán?“ spýtal sa Porthos.

„Rád by som vedel, kto je ten muž s maskou, čo sa tak horlivo ponúkal odťať kráľovi hlavu.“

„Muž s maskou?“ zvolal Athos. „Vy ste teda nenechali ujsť toho kata?“

„Kata?“ spýtal sa d’Artagnan. „Ten je ešte stále v pivnici a predpokladám, že sa nemá zle medzi fľaškami nášho hostinského. Ale to mi pripomína…“

Zašiel k dverám a zvolal:

„Mousqueton!“

„Pán si želá?“ odpovedal mu hlas, ktorý vychádzal z hĺbok.

„Pusťte zajatca, je po všetkom,“ oznamoval d’Artagnan.

„Ale kto je ten darebák, čo vztiahol ruku na kráľa?“ spýtal sa Athos.

„Kat-dobrovoľník, ktorý napokon vie ľahko narábať sekerou a podarilo sa mu to na jeden raz, ako sám dúfal,“ poznamenal Aramis.

„Nevideli ste mu do tváre?“ spýtal sa Athos.

„Mal masku,“ odvetil d’Artagnan.

„Aramis, vy ste boli predsa pri ňom?“

„Videl som len sivasté fúzy, vyčinevajúce spod masky.“

„Je to človek v rokoch?“ spýtal sa Athos.

„Och, to nič neznamená,“ namietol d’Artagnan. „Keď sa dá natiahnuť maska, dá sa urobiť aj brada.“

„Hnevá ma, že som nešiel za ním,“ ľutoval Porthos.

„Nuž, milý Porthos, a mne práve to zišlo na um,“ odpovedal d’Artagnan.

Athos všetko pochopil a vstal.

„Prepáč mi, d’Artagnan,“ povedal, „pochyboval som o Bohu, mohol som pochybovať aj o tebe. Odpusť mi, priateľu.“

„Veď uvidíme,“ mierne sa pousmial d’Artagnan.

„A čo?“ spýtal sa Aramis.

„V skutočnosti som pozoroval kata s maskou, a nie kráľa, ako si to myslí pán gróf. Viem, ako vyzerá človek, ktorý sa chystá umrieť, a hoci by som mal byť na podobné veci zvyknutý, príde mi z toho vždy zle. Nuž, pozoroval som teda kata s maskou a dostal som strašnú chuť zistiť, kto to vlastne je. A pretože máme vo zvyku jeden druhého dopĺňať a navzájom si pomáhať ako jedna ruka druhej, rozhliadal som sa mimovoľne okolo seba, či niekde neuvidím Porthosa. Vás, Aramis, som zazrel pri kráľovi a o vás, gróf, som vedel, že ste kdesi pod popraviskom. Preto vám odpúšťam,“ dodal a podával Athosovi ruku, „museli ste veľmi trpieť. Rozhliadol som sa teda okolo seba a odrazu som vpravo uvidel chlapa s rozčesnutou hlavou, ledabolo obviazanou čiernou látkou. Bohuprisahám, povedal som si, ten švík mi je nápadne známy, ja som tú hlavu niekde dával dokopy. A naozaj, bol to ten nešťastný Škót, Parryho brat, na ktorom Groslow skúšal svoju silu a ktorý mal len polovicu hlavy, keď sme ho našli, pamätáte sa?“

„Správne, muž s čiernymi sliepkami,“ prisvedčil Porthos.

„Áno, on osobne,“ dodal. „Dával znamenie ďalšiemu, ktorý stál naľavo odo mňa. Obrátil som sa a spoznal som šľachetného Grimauda, ktorý takisto sústredene ako ja pohľadom priam hltal kata s maskou.

,Och,‘ povedal som mu, pretože táto slabika je skratkou, ktorú používa pán gróf, keď sa s ním zhovára. Grimaud sa v okamihu obrátil, akoby ho zvrtla nejaká pružina. Spoznal ma, ukázal prstom na muža s maskou a povedal:

,Hé!‘ čo malo znamenať: Videli ste?

,Bohuprisám,‘ odvetil som.

Obrátil som sa k nášmu Škótovi, aj on mal výrečný pohľad. Výborne sme si rozumeli: slovom, všetko sa skončilo veľmi smutne. Ľud sa rozišiel, pomaly sa stmievalo a ja som sa utiahol do jedného kúta na námestí aj s Grimaudom a so Škótom. Odtiaľ sme pozorovali kata, ktorý sa vrátil do kráľovej miestnosti a tam sa preobliekol. Šaty mal určite zastriekané krvou. Potom si nasadil čierny klobúk, prehodil si plášť a zmizol. Vedel som, že vyjde von, a preto som sa ponáhľal k dverám. A naozaj, o päť minút sme videli, ako zbieha po schodoch.“

„Vy ste ho teda sledovali?“ zvolal Athos.

„Pravdaže, ale nebolo to ľahké,“ povedal d’Artagnan. „Podchvíľou sa obracal. Boli sme nútení sa skrývať alebo tváriť ľahostajne. Mohol som sa dostať k nemu a zabiť ho, nie som však sebec, a to potešenie ponechávam vám, Aramis, a vám, Porthos, aby som vás trochu upokojil. Po polhodinovej naháňačke najkľukatejšími uličkami City chlapík došiel k osamotenému domcu. Ani hlások, ani svetielko neprezrádzali, že by v ňom niekto bol. Grimaud vytiahol pištoľ a ukázal naň:

,Hej?‘

,Nie,‘ povedal som mu a chytil som ho za ruku.

Muž s maskou sa zastavil pred nízkymi dverami a vytiahol kľúč. Skôr než ho vopchal do zámky, obrátil sa, aby si overil, či niekto nejde za ním. Bol som učupený za stromom, Grimaud stál za míľnikom a Škót, ktorý sa nemal kam schovať, si ľahol doluznak na cestu. Kat si určite myslel, že je sám, lebo som počul, ako zaštrkotal kľúč, dvere sa otvorili a on zmizol v dome.“

„Beda!“ zvolal Aramis. „Za ten čas, čo ste išli sem, mohol ujsť a už ho nemusíme chytiť.“

„Ale choďte, Aramis, za koho ma máte?“ rozhorčoval sa d’Artagnan.

„No predsa vo vašej neprítomnosti…“ pridal sa aj Athos.

„Obišiel som dom, sotva náš chlapík stačil dnu urobiť desať krokov. K dverám, ktorými vošiel, som postavil Škóta a Grimauda som postavil k druhému východu. Tí ho budú sledovať. A ja som tu. Zver je obkľúčená, kto sa che zúčastniť na hone?“ d’Artagnan si utrel čelo.

Athos ho mocne objal.

„Priateľ, ste skutočne veľkodušný, že ste mi odpustili,“ povedal. „Krivdil som vám, strašne som vám krivdil, a predsa som vás mohol poznať. V človeku vždy hlodajú zlé pochybnosti.“

„Hm,“ dumal Porthos, „nie je hádam tým katom pán Cromwell, ktorý chce sám dovŕšiť úspešne započaté dielo?“

„Kdeže! Pán Cromwell je tučný a nízky, a tento bol svižký, štíhly a skôr vysoký než malý.“

„Nejaký odsúdený vojak, ktorému za túto cenu dali milosť,“ poznamenal Athos, „tak, ako to urobili s nešťastným Chalaisom!“

„Nie, nie,“ protirečil d’Artagnan, „to nebol rázny krok pešiaka ani široký krok jazdca. Ten mal ľahký krok a vznešené správanie. Buď sa náramne mýlim, alebo máme do činenia so šľachticom.“

„So šľachticom?“ zvolal Athos. „To nie je možné, to by bolo zneuctenie celého šľachtického stavu.“

„Krásna poľovačka!“ smial sa Porthos, až sa triasli okná. „Krásna poľovačka, tisíc hrmených!“

„Ešte stále chcete odísť, Athos?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Neodídem, zostanem,“ šľachtic urobil výhražné gesto, ktoré neveštilo nič dobré pre toho, komu patrilo.

„Tak berme meče,“ zvolal Aramis, „a nestrácajme čas!“

Štyria priatelia si rýchlo znovu obliekli šľachtické šaty a opásali meče. Zavolali Mousquetona a Blaisoisa a nariadili im, aby vyplatili hostinskému účty a pripravili sa na odchod, lebo podľa všetkého z Londýna odídu ešte v noci.

Čoraz viac sa tmilo, sneh neprestával padať a prikrýval kráľovražedné mesto obrovským rubášom. Ešte nebolo ani sedem hodín a na uliciach bolo len kde-tu vidieť chodcov. Ľudia sa utiahli do svojich príbytkov a šepkali si o strašných udalostiach toho dňa.

Štyria priatelia, zahalení v plášťoch, prešli námestia a ulice City, cez deň veľmi rušné a v noci naopak veľmi pusté. Viedol ich d’Artagnan, podchvíľou hľadajúci kríže, ktoré robil dýkou po múroch. Noc však bola taká tmavá, že ich len s veľkou námahou rozoznával. Našťastie si tak dobre vštepil do hlavy každý míľnik, každú fontánu a každú tabuľu, že po pol hodine dorazil so svojimi troma druhmi k opustenému domcu.

D’Artagnan sa chvíľu nazdával, že Parryho brat zmizol, ale robustný Škót, zvyknutý na chlad rodných hôr, ležal opretý o míľnik a nechal sa zasypať snehom. Vyzeral ako socha, zrazená z podstavca a odolávajúca zlému počasiu. Keď sa k nemu štyria muži priblížili, vstal.

„Nuž, tu je ten dobrý služobník,“ povedal Athos. „Čestní ľudia sa predsa len ešte nájdu, a to mi dodáva odvahu.“

„No, no, len sa neunáhľujte s pochvalami,“ vystríhal ho d’Artagnan. „Myslím, že ten zbojník si tu chce v prvom rade vybaviť svoje účty. Počul som, že tí páni, ktorí uzreli svetlo sveta na druhej strane rieky Tweed, sa vedia strašne pomstiť. Beda pánu Groslowovi! Mohol by prežiť nepríjemnú štvrťhodinku, keby ho stretol.“

Priblížil sa ku Škótovi, potom kývol aj na ostatných, aby pristúpili bližšie.

„Tak čo?“ pýtal sa Athos po anglicky.

„Z domu nevyšiel nikto,“ odvetil Parryho brat.

„Dobre. Porthos a Aramis, vy zostaňte s týmto mužom. D’Artagnan ma zavedie ku Grimaudovi.“

Grimaud, rovnako šikovný ako Škót, sa pritlačil k dutej vŕbe a urobil si znej akúsi strážnu búdku. D’Artagnan si znova pomyslel, že muž s maskou odišiel a Grimaud ho sleduje.

Zrazu sa však objavila akási hlava, ktosi ticho zapískal. Bol to Grimaud.

„Och!“ ticho zvolal Athos.

„Áno,“ odpovedal Grimaud.

Podišli k vŕbe.

„Vyšiel niekto z domu?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nie,“ odpovedal Grimaud, „ale niekto vošiel.“

„Muž alebo žena?“

„Muž.“

„Ale, ale, sú tam teda dvaja,“ povedal d’Artagnan.

„Chcel by som, aby tam boli štyria, aspoň by bola vyrovnaná partia,“ odvetil Athos.

„Možno, že sú štyria,“ prehodil d’Artagnan.

„Ako to?“

„Nemohli byť v dome ďalší dvaja a čakať na týchto dvoch?“

„Môžeme sa pozrieť,“ Grimaud ukázal na okno. Cez okenice prenikalo slabé svetlo.

„Máte pravdu, zavolajte ostatných,“ navrhol d’Artagnan.

Obišli dom a dali Porthosovi a Aramisovi znamenie, aby prišli za nimi.

Ihneď pribehli.

„Videli ste niečo?“ spýtali sa.

„Nevideli, ale uvidíme,“ d’Artagnan ukázal na Grimauda, ktorý sa driapal po hrboľatej stene a bol už zo päť stôp vysoko. Grimaud liezol hore šikovne ako mačka, napokon sa mu podarilo dočiahnuť hák, o ktorý sa pripevňujú otvorené okenice. Zároveň si nohou našiel akúsi rímsu, ktorá mu bola dostatočnou oporou, a ostatným dal znamenie, že dosiahol cieľ. Pritlačil oko ku škáre v okenici.

„Tak čo?“ spýtal sa šeptom d’Artagnan.

Grimaud ukázal dva prsty.

„Vrav, lebo nevidím, čo ukazuješ,“ šepkal Athos. „Koľko ich je?“

Grimaud sa prinútil vytisnúť zo seba niekoľko slov.

„Dvaja, jeden je obrátený tvárou ku mne, druhý chrbtom.“

„Dobre. A kto je ten, čo mu vidíš do tváre?“

„Muž, ktorého som videl vojsť.“

„Poznáš ho?“

„Myslím, že sa nemýlim: tučný, malý…“

„Kto to je?“ spýtali sa všetci štyria potichu.

„Generál Oliver Cromwell.“

Štyria priatelia na seba pozreli.

„A ten druhý?“ spýtal sa Athos.

„Chudý a svižký.“

„To je kat!“ zvolali d’Artagnan a Aramis odrazu.

„Vidím mu len chrbát,“ pokračoval Grimaud, „ale počkajte, pohol sa, obrátil sa, odložil masku, konečne ho budem vidieť… Ach!“

Grimauda akoby bol zasiahol blesk, pustil sa železného háku a s tupým zastonaním klesol nazad. Porthos ho chytil do náručia.

„Videl si ho?“ spýtali sa štyria priatelia.

„Áno,“ Grimaud mal zježené vlasy a spotené čelo.

„Toho svižkého a štíhleho?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Áno.“

„Kata?“ spýtal sa Aramis.

„Áno.“

„A kto je to?“ spýtal sa Porthos.

„On! On!“ jachtal Grimaud, bledý ako smrť a trasľavými rukami chytil ruku svojmu pánovi.

„Aký on?“ nástojil Athos.

„Mordaunt!…“ hlesol Grimaud.

D’Artagnan, Porthos a Aramis vykríkli od radosti.

Athos cúvol o krok, prešiel si rukou po čele a zastonal:

„To je osud!“

LXXIII. Cromwellov dom

D’Artagnan teda sledoval Mordaunta bez toho, aby ho spoznal.

Mordaunt vošiel do domu, odložil masku, dal si dolu šedivú bradu, ktorá ho tiež mala zamaskovať, vyšiel po schodoch, otvoril dvere a ocitol sa v osvetlenej izbe s čalúnmi tmavej farby zoči-voči mužovi, ktorý sedel za písacím stolom a čosi písal.

Bol to Cromwell.

Cromwell mal v Londýne zo dva či tri podobné útulky, o ktorých vedeli len jeho najdôvernejší priatelia. No a medzi nich sa rátal aj Mordaunt.

Keď vošiel dnu, Cromwell zdvihol hlavu a povedal:

„To ste vy, Mordaunt? Prichádzate neskoro.“

„Chcel som vidieť obrad až do konca, generál, preto som sa zdržal.“

„Ach, nemyslel som si, že ste taký zvedavý,“ utrúsil Cromwell.

„Vždy som zvedavý, keď môžem vidieť padnúť niekoho z nepriateľov vašej dôstojnosti, a tento nepatril k tým najmenším. A vy, generál, neboli sto vo Whitehalle?“

„Nie,“ odvetil Cromwell.

Chvíľu bolo ticho, potom sa Mordaunt spýtal:

„Máte nejaké detaily?“

„Nemám. Som tu od rána. Viem len toľko, že bol pokus o kráľovu záchranu.“

„Ach, vy ste to vedeli?“ začudoval sa Mordaunt.

„Nič mimoriadne, štyria muži preoblečení za robotníkov chceli dostať kráľa z väzenia a vziať ho do Greenwichu, kde na neho čakala loď.“

„A napriek tomu, že vaša dôstojnosť o tom vedela, ostala tu, ďaleko od City, pokojná a nečinná?“

„Pokojná áno, ale kto vám vraví, že nečinná?“ odvetil Cromwell.

„A čo keby sa bolo sprisahanie podarilo?“

„To som si želal.“

„Myslel som si, že vaša dôstojnosť považovala smrť Karola I. za nešťastie prepotrebné pre dobro Anglicka.“

„Nuž, o tom som stále presvedčený. Ale bolo by stačilo, keby bol len zomrel a bolo by hádam lepšie, keby sa to nebolo stalo na popravisku.“

„Prečo, vaša dôstojnosť?“

Cromwell sa usmial.

„Prepáčte, generál,“ pokračoval Mordaunt, „ale vy predsa viete, že v politike som učňom a pri každej príležitosti by som rád prijal ponaučenia, ktoré je mi ochotný môj učiteľ dať.“

„Lebo by sa vravelo, že som ho dal odsúdiť kvôli spravodlivosti a nechal ujsť z milosrdenstva.“

„A čo keby bol skutočne ušiel?“

„To nebolo možné.“

„To nebolo možné?“

„Nie, urobil som všetky opatrenia.“

„Pozná vaša dôstojnosť štyroch mužov, ktorí chceli zachrániť kráľa?“

„Sú to štyria Francúzi, dvoch poslala pani Henrietta za svojím mužom a dvoch poslal Mazarin za mnou.“

„A nazdávate sa, pane, že ich tým Mazarin poveril?“

„Je to celkom možné, ale určite to poprie.“

„Myslíte?“

„Som o tom presvedčený.“

„Prečo?“

„Lebo sa im to nepodarilo.“

„Vaša dôstojnosť mi darovala tých dvoch Francúzov, kým niesli vinu len za to, že sa chopili zbrane na ochranu Karola I. Teraz, keď sú obvinení zo sprisahania proti Anglicku, daruje mi ich vaša dôstojnosť všetkých štyroch?“

„Vezmite si ich,“ súhlasil Cromwell.

Mordaunt sa uklonil so strašným víťazoslávnym úsmevom.

„Ale vráťme sa, ak chcete, k tomu nešťastnému Karolovi I.,“ povedal Cromwell, keď videl, že Mordaunt mu chce ďakovať. „Ľud niečo kričal?“

„Veľmi málo, a keď, tak: ,Nech žije Cromwell!‘“

„Kde ste stáli?“

Mordaunt pozrel na generála, aby mu vyčítal z očí, či už všetko nevie a či to nie je zbytočná otázka. Temné hlbiny Cromwellových očí však nemohol preskúmať.

„Stál som na takom mieste, odkiaľ som videl a počul všetko,“ odpovedal Mordaunt.

Tentoraz sa zase Cromwell pozrel uprene na Mordaunta a po chvíli skúmania odvrátil ľahostajne oči.

„Zdá sa, že kat-dobrovoľník veľmi dobre splnil svoju povinnosť. Dozvedel som sa, že to bol vraj majstrovský úder.“

Mordauntovi prišlo na um, že Cromwell mu predtým povedal, že nevie nijaké podrobnosti a od tej chvíle bol presvedčený, že generál sa zúčastnil popravy, schovaný niekde za záclonou alebo za žalúziami.

„Naozaj, stačil jeden úder,“ odvetil Mordaunt pokojným hlasom a s ľahostajnou tvárou.

„Hádam to bol muž od remesla,“ povedal Cromwell.

„Myslíte, pane?“

„Prečo nie?“

„Ten muž nevyzeral ako kat.“

„A kto iný by bol chcel vykonať to strašné dielo, ak nie kat?“ spýtal sa Cromwell.

„Možno nejaký osobný nepriateľ kráľa Karola, ktorý mu prisahal pomstu a chcel ju splniť, možno nejaký šľachtic, ktorý sa dozvedel, že má kráľ ujsť, a tak uniknúť aj jemu, postavil sa mu do cesty s maskou na tvári a so sekerou v ruke. Nie ako náhrada za kata, ale ako vykonávateľ osudu.“

„Je to celkom možné,“ súhlasil Cromwell.

„A keby to bola pravda, odsúdila by vaša dôstojnosť ten čin?“ spýtal sa Mordaunt.

„Neprislúcha mi, aby som to posudzoval,“ poznamenal Cromwell. „Je to záležitosť toho človeka a Boha.“

„A keby vaša dôstojnosť toho šľachtica poznala?“

„Nepoznám ho, pane,“ odpovedal Cromwell, „a ani ho nechcem poznať. Čože mne záleží na tom, kto to je? Karol bol odsúdený a nepripravil ho o život človek, ale sekera.“

„Lenže keby nebolo toho človeka, kráľ by sa bol zachránil,“ odpovedal Mordaunt.

Cromwell sa len usmial.

„Istotne, veď ste sám vraveli, že ho mali uniesť,“ tvrdil Mordaunt.

„Boli by ho uniesli až do Greenwichu. Tam by bol nasadol na feluku so štyrmi záchrancami. Ale na feluke boli štyria chlapi, ktorí patrili mne, a päť sudov pušného prachu, ktoré patrili národu. Na mori by tí štyria chlapi zliezli do člna, Mordaunt, a vy ste príliš dobrý politik, aby som vám to ďalej vysvetľoval.“

„Áno, na šírom mori by boli všetci vyleteli do vzduchu.“

„Správne. Výbuch by bol zavŕšil to, čo nechcela zavŕšiť sekera. Kráľ Karol by bol zmizol, zahynul. Bolo by sa vravelo, že unikol ľudskej spravodlivosti, ale že ho prenasledovala a zasiahla pomsta z nebies. My by sme boli zostali sudcami a Boh by bol katom. O to ma obral váš šľachtic s maskou. Vidíte, že som mal pravdu, keď som ho nechcel poznať, lebo, naozaj, napriek vynikajúcim úmyslom by som mu nemohol byť vďačný za to, čo urobil.“

„Pane, ako vždy, klaniam sa a korím pred vami, ste hlboký mysliteľ,“ lichotil mu Mordaunt, „a váš nápad s náložami vo feluke bol veľkolepý.“

„Nezmyselný,“ odpovedal Cromwell, „lebo bol zbytočný. V politike je veľkolepý len taký nápad, ktorý prinesie ovocie. Každá nevydarená myšlienka je šialená a neplodná. Mordaunt, ešte dnes večer zájdete do Greenwichu a spýtate sa na majiteľa feluky Blesk,“ nariadil Cromwell a vstal. „Ukážete mu bielu vreckovku zauzlenú na všetkých štyroch rohoch, je to dohodnuté znamenie. Poviete tým ľuďom, aby sa vrátili, a pušný prach dajte odviezť nazad do muničného skladu, ibaže…“

„Ibaže…“ odpovedal Mordaunt a tvár sa mu rozžiarila divou radosťou.

„Ibaže by tá feluka mala náhodou poslúžiť vašim osobným plánom.“

„Ach, milord, milord!“ zvolal Mordaunt. „Vášmu pohľadu nič neunikne.“

„Zdalo sa mi, že ma voláte milordom,“ zasmial sa Cromwell. „V poriadku, ak sme medzi štyrmi očami, ale musíte si dávať pozor, aby vám podobné slovo neuniklo pred našimi hlúpymi puritánmi.“

„Nebudú tak vari vašu dôstojnosť za krátky čas oslovovať?“

„Dúfam, že áno, no teraz na to ešte nie je vhodný čas.“

Cromwell vstal a vzal si plášť.

„Odchádzate, pane?“ spýtal sa Mordaunt.

„Odchádzam,“ odpovedal Cromwell, „spal som tu včera aj predvčerom a viete, že nemám vo zvyku spať tri razy za sebou v tej istej posteli.“

„Vaša dôstojnosť mi teda dáva úplnú voľnosť na celú noc?“ spýtal sa Mordaunt.

„Aj na zajtra, ak by to bolo treba,“ povedal Cromwell. „Od včera večera,“ dodal s úsmevom, „ste urobili pre mňa dosť, a ak si máte vybaviť súkromné záležitosti, bolo by nespravodlivé, keby som vám na to nedal čas.“

„Ďakujem, pane, dúfam, že ho dobre využijem.“

Cromwell prikývol, potom sa obrátil a spýtal sa:

„Ste ozbrojený?“

„Mám meč,“ odvetil Mordaunt.

„A čaká na vás niektor predo dvermi?“

„Nikto.“

„Tak by ste mali ísť so mnou.“

„Ďakujem, pane, okľuka, ktorou pôjdete vy, aby ste vyšli podzemnou chodbou, by mi zabrala veľa času a podľa toho, čo ste mi povedali, aj tak som ho už veľa stratil. Vyjdem druhými dverami.“

„Nuž dobre,“ povedal Cromwell, položil ruku na skrytý gombík a dvere sa otvorili. Boli tak dobre skryté v čalúnoch, že ani skúsené oko by ich nebolo zbadalo. Dvere mali oceľové pero a zavreli sa potom samy. Bol to jeden z tajných východov, ktoré boli vo všetkých záhadných Cromwellových domoch, viedol pod pustou ulicou a ústil v jaskyni záhrady ďalšieho domu, stojaceho asi na sto krokov od toho, ktorý protektor opustil.

V tej chvíli Grimaud pozrel cez zle zatiahnuté závesy na oboch mužov a najprv spoznal Cromwella, potom Mordaunta. Keď to oznámil štyrom priateľom, tí zostali ako omráčení. D’Artagnan sa spamätal prvý.

„Mordaunt,“ zvolal, „ach, nebesá, sám Boh nám ho posiela.“

„Áno, vyrazme dvere a vrhnime sa na neho,“ navrhoval Porthos.

„Naopak, nič nevyrážajme, nerobme hluk, lebo hluk privolá ľudí: ak je so svojím dôstojným pánom, ako vraví Grimaud, istotne je niekde na päťdesiat metrov ukrytá hliadka. Hej, Grimaud, poďte sem a pokúste sa udržať na nohách.“

Grimaud podišiel bližšie. Lomcoval ním hnev, ale ako zvyčajne sa ovládal.

„Dobre,“ pokračoval d’Artagnan. „Teraz znovu vystúpte na balkón a povedzte nám, či má Mordaunt ešte stále spoločnosť a či sa chystá spať, alebo odísť. Ak je s niekým, počkáme, až bude sám, ak vyjde von, ihneď ho zdrapíme, a ak ostane dnu, vypáčime okno. Nebude to také hlučné a namáhavé, ako keby sme vylamovali dvere.“

Grimaud sa mlčky začal driapať na okno.

„Athos a Aramis, strážte druhý východ, my s Porthosom ostaneme tu,“ zavelil d’Artagnan a vyzvedal:

„Tak čo, Grimaud?“

„Je sám,“ odvetil Grimaud.

„Si si istý?“

„Áno.“

„Nevideli sme, že by jeho spoločník vyšiel von.“

„Možno vyšiel druhými dverami.“

„Čo robí?“

„Oblieka si plášť a naťahuje rukavice.“

„Ideme!“ zamrmlal d’Artagnan.

Porthos chytil dýku a mimovoľne ju vytiahol z puzdra.

„Priateľ Porthos, schovaj dýku,“ napomenul ho d’Artagnan, „nebudeme sa tak rýchlo biť. Všetko musí ísť pekne po poriadku. Najprv si niečo vysvetlíme, bude sa to podobať scéne v Armentières. Dúfajme, že tento už nemá nijaké potomstvo, a keď ho odpravíme, zahubíme s ním všetko.“

„Pssst! Chystá sa von,“ oznamoval Grimaud. „Ide k lampe. Zhasol svetlo. Už nič nevidím.“

„Tak zlez dolu!“

Grimaud zoskočil a dopadol na rovné nohy. Sneh stlmil buchot, nebolo nič počuť.

„Choď upozorniť Athosa a Aramisa, aby si stali k dverám, to isté urobím aj ja s Porthosom,“ prikázal mu d’Artagnan, „nech zatlieskajú, keď ho budú mať, ak ho chytíme my, takisto zatlieskame.“

Grimaud zmizol.

„Porthos,“ oslovil d’Artagnan svojho priateľa, „ukryte lepšie svoje široké plecia, musí vyjsť tak, aby si nič nevšimol.“

„Ak tadiaľto vôbec vyjde!“

„Pst!“ tíšil ho d’Artagnan.

Porthos sa prilepil k stene, skoro sa do nej vtlačil. D’Artagnan urobil to isté. Na schodoch bolo počuť Mordauntov zvučný krok. Malé neviditeľné okienko na dverách sa odchýlilo a zaškrípalo. Mordaunt sa najprv pozrel von, ale nič nevidel. Vopchal kľúč do zámky, dvere sa otvorili a on sa objavil na prahu.

V tej istej chvíli sa ocitol zoči-voči d’Artagnanovi. Chcel pribuchnúť dvere, ale Porthos sa vrhol ku kľučke a otvoril ich dokorán. Porthos trikrát zatlieskal a Athos s Aramisom sa rozbehli za nimi.

Mordaunt sfialovel, ale nevykríkol, nevolal o pomoc.

D’Artagnan k nemu pristúpil a vytisol ho nazad po schodoch. Gaskonec nespúšťal oči z Mordauntových rúk, ten však pochopil, že by sa musel zbaviť ďalších troch nepriateľov, keby zabil d’Artagnana. Nepodnikol teda nič na obranu, nijako sa nevyhrážal. Keď došiel k dverám a prilepil sa na ne, akiste sa nazdával, že je po všetkom, ale mýlil sa: d’Artagnan vystrel ruku a dvere otvoril. Obaja sa ocitli v miestnosti, v ktorej sa mladík pred desiatimi minútami rozprával s Cromwellom.

Porthos vošiel za nimi, vystrel ruku, z povaly zvesil lampu a zapálil ju. Athos s Aramisom sa objavili vo dverách a zamkli za sebou.

„Ráčte si sadnúť,“ d’Artagnan podal Mordauntovi stoličku.

Mordaunt si ju vzal a sadol si. Bol celý bledý, ale pokojný. Aramis postavil na tri kroky od neho pre seba, d’Artagnana a Porthosa ďalšie tri stoličky. Athos si sadol čo najďalej do kúta. Zdalo sa, že je rozhodnutý ostať nehybným divákom toho, čo sa bude diať.

Porthos si sadol vľavo a Aramis vpravo od d’Artagnana. Athos bol akýsi zmučený. Porthos si netrpezlivo mädlil ruky, Aramis sa síce usmieval, ale pritom si do krvi hrýzol pery. Iba d’Artagnan sa ovládal, alebo sa tak aspoň tváril.

„Pán Mordaunt,“ povedal mladíkovi, „po toľkých dňoch zabitých vzájomným naháňaním nás náhoda napokon dala dokopy, a preto, ak dovolíte, si trochu pohovoríme.“

LXXIV. Rozhovor

Mordaunt bol taký prekvapený, že nebol schopný dobre uvažovať. Spočiatku bol rozčúlený pod vplyvom neprekonateľnej hrôzy, aká sa zmocňuje každého človeka, ktorému úhlavný a silnejší nepriateľ zovrel rameno práve vo chvíli, keď s tým už vôbec nerátal.

Len čo si však sadol a zbadal, že nepriateľ sa, nevedno prečo, nenáhli zaútočiť, začal sústreďovať všetky svoje myšlienky a sily.

Ohnivý d’Artagnanov pohľad ho nezastrašil, ale doslova zelektrizoval, lebo akokoľvek bol plný hrozieb, bol priamy vo svojej nenávisti a hneve. A Mordaunt bol pripravený chytiť sa každej príležitosti, ktorá ponúkala pomoc násilím či ľsťou. Schúlil sa do seba, ako sa zhrbí medveď vo svojom brlohu, a zdanlivo nehybným pohľadom sleduje každý pohyb lovca, ktorý ho prenasleduje.

Ten pohľad sa rýchlo dotkol dlhého a silného meča, ktorý sa mu hompáľal na boku, ľavou rukou siahol bez pretvárky na rukoväť a napravil ju tak, aby ju dočiahol aj pravou rukou, potom si sadol, ako mu naznačil d’Artagnan.

D’Artagnan čakal zrejme na nejaké útočné slovo protivníka, aby začal jeden z tých posmešných a hrôzostrašných rozhovorov, v ktorých sa veľmi dobre vyznal. Aramis si potichu zašomral: „To si vypočujeme banálne veci!“ a Porthos si hrýzol fúzy a hundral: „To sú okolky, doparoma, keď treba zahubiť mláďa!“ Athos sa strácal v kúte, nehybný a bledý ako mramorový stĺp, a hoci sa nepohol, cítil, že mu čelo zalieva pot.

Mordaunt mlčal, a keď sa presvedčil, že meč má stále poruke, neobyčajne pokojne skrížil nohy a čakal. Mlčanie už nemohlo trvať dlhšie, ak nemalo byť smiešne. D’Artagnan to pochopil, a pretože sám požiadal Mordaunta, aby si sadol, lebo sa s ním chce porozprávať, usúdil, že by mal aj začať rozhovor.

„Zdá sa mi, pane,“ povedal s hrozivou zdvorilosťou, „že meníte odev takmer tak rýchlo, ako som to videl u talianskych mníchov, ktorých pán kardinál Mazarin privolal z Bergama a ktorých ste určite stretli na ceste do Francúzska.“

Mordaunt mlčal.

„Pred chvíľou ste boli zamaskovaný, chcem povedať preoblečený za vraha, a teraz…“

„A teraz, naopak, vyzerám, akoby som bol oblečený v šatách človeka, ktorého majú zavraždiť, však?“ odvetil Mordaunt pokojne a úsečne.

„Och, pane,“ odpovedal d’Artagnan, „ako môžete vravieť niečo podobné, keď ste medzi šľachticmi a keď máte na boku dobrý meč?“

„Niet takého dobrého meča, pane, ktorý by sa vyrovnal štyrom mečom a štyrom dýkam, a to ešte nerátam meče a dýky vašich poskokov, ktorí na vás čakajú vo dverách.“

„Prepáčte, pane,“ pokračoval d’Artagnan, „ale mýlite sa. Tí, čo nás čakajú pri dverách, nie sú poskokovia, ale naši sluhovia. Som rád, keď sa veciam dávajú správne pomenovania.“

Mordaunt sa len usmial a ironicky zovrel pery.

„Vrátim sa k svojej otázke,“ povedal d’Artagnan. „Dovolil som si, pane, spýtať sa vás, prečo ste zmenili výzor. Maska bola celkom pohodlná, šedivé fúzy vám sedeli neobyčajne dobre a pokiaľ ide o sekeru, ktorou ste tak znamenite zaťali, myslím, že by vám aj teraz dobre pristala. Prečo ste to všetko odhodili?“

„Lebo som si spomenul na príhodu v Armentières a pomyslel som si, že namiesto jednej nájdem štyri sekery, pretože sa čoskoro ocitnem medzi štyrmi katmi.“

„Pane,“ d’Artagnan vyzeral neobyčajne pokojný, hoci zvraštené obočie bolo predzvesťou, že sa začína rozpaľovať, „pane, hoci ste veľmi nerestný a skazený, ste veľmi mladý, a preto sa vôbec nepozastavujem nad vašimi nehanebnými rečami. Áno, nehanebnými, lebo práve to, čo ste povedali o Armentières, nijako nesúvisí s terajšou situáciou. Naozaj, vtedy sme nemohli ponúknuť meč vašej pani matke a požiadať ju, aby si s nami zašermovala. Ale vás, pane, mladíka s dlhým mečom, zručne narábajúceho dýkou a pištoľou, má každý právo vyzvať na súboj.“

„Ach, vy teda chcete súboj?“ zvolal Mordaunt a vstal s planúcim pohľadom, ihneď pripravený odpovedať na výzvu.

A Porthos, ako obyčajne ochotný okamžite sa pustiť do podobných dobrodružstiev, vstal tiež.

„Prepáčte, prepáčte,“ pokračoval d’Artagnan stále rovnako chladnokrvne, „neponáhľajte sa, veď každý z nás musí mať záujem, aby všetko išlo v medziach pravidiel. Sadnite si znovu, milý Porthos, a vy, pán Mordaunt, ráčte zostať pokojný. Celú záležitosť vyriešime, ako najlepšie budeme vedieť. Ja k vám budem úprimný. Priznajte sa, pán Mordaunt, že ste mali veľkú chuť nás všetkých pobiť?“

„Veru všetkých,“ priznal Mordaunt.

„Milý pán Mordaunt, chcem vám povedať, že títo páni majú o vás rovnako dobrú mienku, akú máte vy o nich, a boli by veľmi šťastní, keby vás mohli zabiť. A poviem vám ešte viac; pravdepodobne vás aj zabijú, ale takým spôsobom, ako sa na správnych šľachticov patrí. Tu máte dôkaz.“

D’Artagnan hodil na zem svoj klobúk, odtiahol k stene stoličku a kývol na svojich priateľov, aby urobili to isté. Potom sa Mordauntovi s príslovečným francúzskym pôvabom uklonil a pokračoval:

„Som vám k službám, pane. Ak nemáte nič proti, začnem. Mám kratší meč než vy, to je pravda, ale čert to ber! Dúfam, že rameno nahradí meč.“

„Stoj,“ Porthos urobil pár krokov dopredu, „ja začnem, a bez rečí.“

„Dovolíte, Porthos?“ odtískal ho Aramis.

Athos sa ani nepohol, sedel ako socha, dokonca sa zdalo, že už ani nedýcha.

„Páni, páni,“ upokojoval ich d’Artagnan, „buďte bez obáv, aj na vás príde rad. Pozrite tomuto pánovi do očí a vyčítate v nich, akú úprimnú nenávisť v ňom vzbudzujeme. Hľa, ako obratne tasil meč, ako podozrievavo sa rozhliada okolo seba, či nenaďabí na nejakú prekážku, ktorá by mu bránila udrieť. Nuž, nedokazuje to, že pán Mordaunt má ostrú čepeľ, a ak mu to dovolím, čoskoro ma vystriedate? Zostaňte na svojich miestach ako Athos, ktorého pokoj vám síce nemôžem odporúčať, a prenechajte mi iniciatívu. Napokon,“ pokračoval a tasil meč s hrôzostrašným posunkom, „mám s pánom nevybavené účty, preto začnem. Želám si to a chcem to.“

Porthos ustúpil, Aramis vopchal meč pod pazuchu, Athos sa v tmavom kúte ani nepohol, ale dusil sa a celý sa triasol.

„Vopchajte meč do puzdra, rytier,“ povedal d’Artagnan Aramisovi, „pán by vám mohol prisúdiť úmysly, ktoré nemáte.“

Potom sa obrátil k Mordauntovi a povedal:

„Pane, čakám.“

„Čudujem sa vám, páni. Dohadujete sa, kto sa bude so mnou biť prvý a mňa sa na to nespýtate, hoci sa ma to, myslím, predsa trochu týka. Je pravda, že vás všetkých štyroch nenávidím, ale každého inakšie. Dúfam, že vás zabijem všetkých štyroch, ale mám viac nádeje, že prvého zabijem skôr než druhého, druhého skôr než tretieho a tretieho skôr než posledného. Dožadujem sa teda práva vybrať si protivníka. Ak mi toto právo odmietnete, zabite ma, ale biť sa nebudem.“

Štyria priatelia na seba pozreli.

„Je to spravodlivé,“ povedali Porthos a Aramis, lebo dúfali, že si vyberie ich. Athos s d’Artagnanom nepovedali nič, ich mlčanie však bolo súhlasom.

„Nuž, za prvého protivníka si vyberiem toho z vás, ktorý sa už necíti hodný niesť meno grófa de La Fère a ktorý sa premenoval na Athosa!“ povedal Mordaunt do hlbokého a slávnostného ticha, ktoré vládlo v tomto záhadnom dome.

Athos vstal, akoby ho zo stoličky vystrelilo nejaké pero. Na veľké počudovanie svojich priateľov pokrútil hlavou a povedal:

„Pán Mordaunt, v nijakom prípade sa nemôže stať, aby došlo medzi nami k súboju. Preukážte láskavo tú česť niekomu inému.“

A znovu si sadol.

„Ach, tu je ten, čo sa bojí!“ zvolal Mordaunt.

„Tisíc hrmených, kto povedal, že sa Athos bojí?“ skríkol d’Artagnan a priskočil k mladíkovi.

„D’Artagnan, nechajte ho,“ povedal Athos s úsmevom, poznačeným smútkom a opovrhnutím.

„Je to vaše rozhodnutie, Athos?“ spýtal sa Gaskonec.

„Áno, neodvolateľné rozhodnutie.“

„Dobre, nevravme už o tom.“

Potom sa obrátil k Mordauntovi.

„Počuli ste, pane, gróf de La Fère vám nechce preukázať tú česť a pustiť sa s vami do súboja. Vyberte si niekoho z nás.“

„Ak sa nebudem biť s ním,“ povedal Mordaunt, „nezáleží mi, s kým sa budem biť. Hoďte svoje mená do klobúka a jedného si vytiahnem.“

„Dobrý nápad,“ schválil d’Artagnan.

„Naozaj, tento spôsob vyrieši všetko,“ usúdil Aramis.

„Nebol by som na to prišiel, a pritom je to také jednoduché,“ dumal Porthos.

„Aramis,“ vyzval priateľa d’Artagnan, „napíšte nám to takým pekným a drobným písmom, akým ste písali Márii Michonovej, keď ste jej oznamovali, že matka tohto pána chce dať zavraždiť milorda Buckinghama.“

Mordaunt zniesol tento nový útok. Ani okom nemihol, stál so skríženými rukami a vyzeral dosť pokojne. Nevedno, či to bola odvaha, alebo hrdosť.

Aramis podišiel ku Cromwellovmu písaciemu stolu, odtrhol tri rovnaké papiere, na prvý napísal svoje meno a na ďalšie dva mená svojich priateľov. Lístky ukázal Mordauntovi, ale ten len prikývol. Potom papieriky zvinul, vložil ich do klobúka a natrčil ho mladíkovi. Mordaunt vopchal ruku do klobúka, vytiahol lístok, ani ho len neprečítal a pustil ho pohŕdavo na stôl.

„Ech, háďa,“ zamrmlal d’Artagnan, „vzdal by som sa všetkých nádejí na hodnosť kapitána mušketierov, keby na tom lístku bolo moje meno!“

Aramis roztvoril papierik a hoci sa usiloval tváriť pokojne a chladnokrvne, hlas sa mu chvel nenávisťou a túžbou.

„D’Artagnan!“ prečítal nahlas.

D’Artagnan vykríkol od radosti a povedal:

„Ach, predsa len je spravodlivosť.“

Potom sa obrátil k Mordauntovi a dodal:

„Dúfam, pane, že nemáte žiadne námietky?“

„Nemám, pane,“ Mordaunt vytasil meč a oprel ho o čižmu.

Len čo si bol d’Artagnan istý, že sa mu túžba splnila a tento človek mu už neujde, znovu nadobudol zvyčajný pokoj, chladnokrvnosť a začal sa pripravovať na súboj. Rýchlo si vyhrnul manžety na rukávoch, pevne sa oprel nohami o zem. Neušlo mu však, že Mordaunt vrhol okolo seba akýsi zvláštny pohľad.

„Ste pripravený, pane?“ spýtal sa napokon.

„Čakám už len na vás, pane,“ Mordaunt zdvihol hlavu.

„Tak, a teraz si dávajte pozor, pane,“ povedal Gaskonec, „šermujem celkom dobre.“

„Aj ja,“ odvetil Mordaunt.

„Tým lepšie, budem mať aspoň čisté svedomie. Do strehu!“

„Moment, páni,“ zvolal mladík, „dajte mi čestné slovo, že so mnou budete bojovať po jednom.“

„Chceš nás urážať, háďa jedno?“ zlostil sa Porthos.

„To nie, ale aby som mal čisté svedomie, ako to pred chvíľou povedal tento pán.“

„Bude v tom asi niečo iné,“ zamrmlal d’Artagnan, pokrútil hlavou a znepokojene sa rozhliadol okolo seba.

„Na našu šľachtickú česť!“ sľúbili Aramis a Porthos odrazu.

„V tom prípade sa, páni, utiahnite niekde do kúta, ako to urobil pán gróf de La Fère, ktorý aspoň pozná pravidlá boja, aj keď sa mu nechce biť. Urobte nám miesto, budeme ho potrebovať.“

„Ustúpte, páni,“ povedal d’Artagnan. „Nesmieme dať tomuto pánovi ani tú najmenšiu zámienku, aby sa zle správal. Zdá sa mi, že má na to nesmiernu chuť.“

Tento nový posmešok sa zase len odrazil od Mordauntovej ľahostajnej tváre. Porthos a Aramis sa utiahli do kúta naproti Athosovi a obaja šermiari sa mohli postaviť doprostred miestnosti, kde boli v plnom svetle. Celú scénu osvetľovali lampy na Cromwellovom písacom stole. Čím viac sa však šermiari vzďaľovali od stredu, tým bolo svetlo slabšie.

„Tak čo, ste už konečne pripravený, pane?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Som,“ odvetil Mordaunt.

Obaja urobili krok dopredu a skrížili čepele. D’Artagnan bol príliš dobrý šermiar, aby ohmatával nepriateľa, ako sa to vraví v akademických kruhoch. Urobil brilantný a rýchly úskok a zaútočil. Mordaunt útok odrazil.

„Ale, ale,“ na d’Artagnanovej tvári sa zjavil spokojný úsmev. Videl, že Mordaunt má odkryté miesto, nestrácal čas a zaútočil priamo, rýchlo a prudko ako blesk. Mordaunt odpovedal protikvartou.

„Začínam veriť, že sa pobavíme,“ povedal d’Artagnan.

„Áno,“ zamrmlal Aramis, „ale zabávajte sa opatrne.“

„Dočerta, dávajte si pozor,“ vystríhal ho Porthos.

Mordaunt sa usmial.

„Ach, pane, máte ničomný úsmev! To diabol vás naučil sa tak smiať, však?“

Mordaunt mlčal a odrážal d’Artagnanov meč silou, ktorú Gaskonec ani netušil v tom na pohľad slabom tele. Zavčasu zadržal Mordauntov meč, ktorý nezasiahol hruď, ale skĺzol sa Gaskoncovi po oceli. Mordaunt vzápätí cúvol.

„Ach, ustupujete, vyhýbate sa?!“ zvolal d’Artagnan. „Nuž, ako sa vám páči, tým lepšie pre mňa, aspoň v prítmí nevidím ten váš ošklivý úsmev. Pane, ani si neviete predstaviť, aký falošný máte pohľad, najmä keď sa bojíte. Pozrite mi na chvíľu do očí a uvidíte niečo, čo vo svojom zrkadle nikdy nenájdete, priamy a úprimný pohľad.“

Mordaunt neodpovedal na tento príval slov, možno nemiestny, pre d’Artagnana však príznačný, lebo mal za úlohu zamestnávať protivníka. Mordaunt len ustupoval, ustavične sa uhýbal, a podchvíľou si tak menil s d’Artagnanom miesto. A čím ďalej, tým viac sa usmieval. Ten úsmev začal Gaskonca znepokojovať.

„Nuž, musím s tým skončiť,“ povedal si d’Artagnan, „ten naničhodník má nohy ako zo železa a silné údery!“

Prudko na Mordaunta zaútočil, ale ten stále ustupoval. Zrejme to bola len taktika, aby neurobil nijakú chybu, ktorú by d’Artagnan mohol využiť. Jeho meč sa pritom ani na chvíľu nevychýlil zo správnej polohy. Keďže však bol súboj v miestnosti, kde nebolo dosť miesta, Mordaunt sa často nohou dotkol steny a oprel sa o ňu ľavou rukou.

„Ach, tentoraz mi už neuniknete, drahý priateľ!“ d’Artagnan zatínal pery a vraštil obočie. „Páni,“ pokračoval, „videli ste niekedy škorpióna pripichnutého k stene? Ak nie, hneď uvidíte…“

Za sekundu d’Artagnan vyslal na Mordaunta tri rany. Všetky tri ho len škrabli. D’Artagnan nechápal túto obranu. Jeho priateľom sa na čele už tiež perlil pot a ťažko dýchali. D’Artagnan sa teraz dostal už úplne blízko k súperovi a trochu cúvol, aby po štvrtý raz zaútočil. Šerm, podobne ako šachy, bol preňho obrovskou kombináciou, v ktorej detaily do seba zapadali. Keď však d’Artagnan po rýchlom a obratnom skoku vyrazil na protivníka prudko ako blesk, zdalo sa mu, že sa rozostupuje stena: Mordaunt zmizol v otvore a d’Artagnanov meč, zovretý medzi dve krídla, sa zlomil, akoby bol zo skla. D’Artagnan ustúpil. Stena sa zavrela.

Mordaunt svojou obranou manévroval tak, aby sa chrbtom dostal k tajným dverám, ktorými vyšiel Cromwell. Potom ľavou rukou hľadal gombík, stlačil ho a vzápätí zmizol, ako na scéne miznú zlí duchovia, ktorí majú dar prechádzať múrmi.

Gaskonec zúrivo zaklial a za železnou stenou mu odpovedal smiech taký divoký a zlovestný, že aj skeptickému Aramisovi chodil mráz po chrbte.

„Za mnou, páni!“ vykríkol d’Artagnan. „Vyvaľme dvere.“

„Je to diabol telom i dušou!“ zvolal Aramis a pribehol priateľovi na pomoc.

„Tisíc hrmených, ujde nám, ujde nám!“ reval Porthos a širokým plecom sa zapieral do priečky, ktorá nie a nie povoliť, lebo ju držala akási mocná pružina.

„Tým lepšie,“ zamrmlal tupo Athos.

„Tušil som to, doparoma,“ d’Artagnan bol už vyčerpaný márnou námahou, „tušil som to. Keď sa ten naničhodník vrtel po miestnosti, predvídal som nejaký hanebný úskok. Kto však mohol tušiť čosi také?“

„Je to hrozná smola, ktorú na nás zoslal jeho priateľ diabol!“ zvolal Aramis.

„Je to šťastie, ktoré nám poslal Boh!“ povedal Athos s neskrývanou radosťou.

„Máte pravdu,“ d’Artagnan pokrčil plecami a odišiel od dverí, ktoré sa za nič na svete nedali otvoriť, „Athos, akosi upadáte! Doparoma, ako môžete hovoriť také veci ľuďom, ako sme my? Nechápete situáciu?“

„Čo? Akú situáciu?“ spýtal sa Porthos.

„Ten, kto v tejto hre nezabije, bude zabitý,“ pokračoval d’Artagnan. „Drahý môj, uvidíte, ako sa to zhoduje s vašimi nárekmi. Pán Mordaunt nás vďačne obetuje synovskej láske.“

„Och, d’Artagnan, priateľ!“

„Je skutočne na zaplakanie posudzovať veci z tohto hľadiska. Ten darebák pošle na nás sto železných rebier, ktoré nás rozmliaždia ako zrnká v tomto mažiari pána Cromwella. Poďme, poďme preč! Ak tu zostaneme čo len päť minúť, je po nás!“

„Áno, máte pravdu, vydajme sa nacestu!“ súhlasili Athos a Aramis.

„A kam?“ spýtal sa Porthos.

„Do hostinca, priateľu, po svoje veci a kone, a odtiaľ do Francúzska, kde aspoň poznáme architektúru domov. Loď nás našťastie čaká.“

D’Artagnan vopchal zlomený meč do puzdra, zodvihol klobúk, otvoril dvere na schodisko, rýchlo zbehol dolu a za ním zbehli aj jeho traja priatelia.

Pri dverách stretli svojich sluhov, tí však o Mordauntovi nevedeli nič, nevideli nikoho vyjsť z domu.

LXXV. Feluka Blesk

D’Artagnan uvažoval správne: Mordaunt si nemohol dovoliť strácať čas, a ani ho nestrácal. Vedel, ako rýchlo sa jeho nepriatelia rozhodujú, ako rýchlo konajú, preto sa aj on rozhodol konať rovnako rýchlo. Mušketieri tentoraz natrafili na rovnocenného protivníka.

Keď Mordaunt zavrel za sebou starostlivo dvere, vopchal meč do puzdra, zbehol do podzemia, až sa dostal do susedného domu. Tam na chvíľu zastal, aby zistil, či je celý, a nabral dych.

„Dobre, nič, skoro nič,“ povedal, „nejaké škrabance, a to je všetko, dva na nohách, ďalší na prsiach. To ja rozdávam lepšie rany. Dosvedčil by to béthunský kat, môj strýko lord Winter aj kráľ Karol. Nemôžem však už strácať ani sekundu, lebo jedna stratená sekunda môže pre nich znamenať záchranu. Musia zomrieť všetci štyria naraz, zasiahnutí ľudským bleskom, ak už niet blesku Božieho. Musia zmiznúť bez stopy, polámaní, zničení, roztrhaní. Treba sa ponáhľať, kým ma nohy ponesú a srdce bude biť, musím prísť pred nimi!“

Mordaunt sa rýchlym krokom vybral do najbližších jazdeckých kasární, ktoré boli vzdialené asi na štvrť míle. Túto cestu prešiel hádam za päť minút. Vošiel do kasární, ohlásil, kto je, zo stajne si vzal najlepšieho koňa, vyskočil do sedla a vyrazil. O štvrť hodiny bol v Greenwichi.

„Tamto je prístav,“ mrmlal si. „Ten tmavý bod je Psí ostrov. Mám pol hodiny k dobru. Predsa len som bol hlúpy! Skoro som sa zničil nezmyselnou unáhlenosťou. A teraz,“ dodal a vypäl sa v strmeňoch, akoby chcel cez spleť lán a sťažňov nájsť Blesk, „kde je Blesk?“

Akýsi muž, ktorý ležal na zväzku lán, sa odrazu zdvihol a podišiel k nemu. Mordaunt vybral vreckovku a nechal ju chvíľu viať v povetrí. Muž spozornel, ale ani sa nepohol z miesta. Až keď Mordaunt urobil uzol na každom rožku vreckovky, muž na dohovorené znamenie podišiel k nemu. Bol to námorník a mal na sebe široký vlnený plášť, ktorý skrýval postavu a zahaľoval tvár.

„Pane, neprichádzate náhodou z Londýna, aby ste sa trochu prevetrali na mori?“ spýtal sa námorník.

„Veru máte pravdu, chcem ísť k Psiemu ostrovu,“ odpovedal Mordaunt.

„Dobre, pán si chce iste vybrať? Chce loď, čo pláva pomaly alebo rýchlo?…“

„Ako blesk,“ odpovedal Mordaunt.

„Pán potom hľadá určite moju loď a potrebuje kapitána, ako som ja.“

„Začínam vám veriť, najmä ak ste nezabudli na poznávacie znamenie.“

„Tu je, pane,“ odpovedal námorník a z vrecka vytiahol vreckovku zauzlenú na štyroch rožkoch.

„Dobre, dobre,“ Mordaunt rýchlo zoskočil z koňa. „Nemôžem si dovoliť strácať čas. Zaveďte môjho koňa do prvého hostinca a mňa k svojej lodi.“

„A kde máte svojich druhov?“ spýtal sa námorník. „Myslel som si, že ste štyria, a to nerátam sluhov.“

„Počúvajte,“ Mordaunt sa priblížil k námorníkovi, „ja nie som ten, na koho čakáte, ani vy nie ste ten, koho oni dúfajú, že nájdu. Nastúpili ste na miesto kapitána Roggersa, však? Ste tu na rozkaz generála Cromwella? Aj ja od neho prichádzam.“

„Naozaj, poznám vás, ste kapitán Mordaunt,“ zvolal námorník.

Mordaunt sa zachvel.

„Och, nebojte sa ničoho,“ námorník si stiahol kapucňu a odkryl si tvár, „som priateľ.“

„Kapitán Groslow!“ zvolal Mordaunt.

„Áno. Generál si spomenul, že som bol kedysi námorným dôstojníkom, preto mi zveril toto poslanie. Zmenilo sa niečo?“

„Nie, nič. Naopak, všetko je po starom.“

„Myslel som si chvíľu, že kráľova smrť…“

„Kráľova smrť len urýchlila ich útek. O štvrť hodiny, o desať minút budú hádam tu.“

„Prečo ste prišli vy?“

„Nastúpim na loď s vami.“

„Ale, ale, generál azda pochybuje o mojej oddanosti?“

„Nie, ale chcem sa zúčastniť pomsty. Nemáte tu niekoho, čo by sa postaral o môjho koňa?“

Groslow zapískal a objavil sa námorník.

„Patrick,“ nariadil mu Groslow, „odveďte koňa do stajne do najbližšieho hostinca. Ak sa budú pýtať, komu patrí, poviete, že jednému írskemu šľachticovi.“

Námorník bez slova odišiel.

„Nebojíte sa, že vás spoznajú?“ spýtal sa Mordaunt Groslowa.

„Za tmavej noci, v tomto oblečení a v plášti mi nehrozí nijaké nebezpečenstvo. Napokon, ani vy ste ma nespoznali, o to ťažšie by ma spoznali oni.“

„Máte pravdu,“ uznal Mordaunt, „ani im na um nepríde, aby si na vás spomenuli. Je všetko pripravené?“

„Áno.“

„Náklad je na lodi?“

„Áno.“

„Päť plných sudov?“

„A päťdesiat prázdnych.“

„Dobre.“

„Vezieme portské do Antverp.“

„Výborne. Teraz ma zaveďte na loď a vráťte sa na svoje miesto, čoskoro budú tu.“

„Som pripravený.“

„Je dôležité, aby ma nikto z vašich ľudí nevidel prichádzať.“

„Na lodi mám len jedného muža a dôverujem mu ako sebe samému. Ostatne, ten muž vás nepozná a je pripravený poslúchať naše rozkazy. Sám však nevie o ničom.“

„Dobre, poďme.“

Zišli k Temži. Pri brehu kotvila malá loďka, pripútaná reťazou o kôl. Groslow pritiahol loďku a pridŕžal ju, kým Mordaunt nasadol, potom do nej sám skočil, vzal veslá a začal veslovať tak obratne, že dokázal Mordauntovi pravdivosť svojich slov, aj to, že ešte nezabudol námornícke remeslo.

O päť minút boli von zo spleti lodí, ktoré už v tom čase kotvili v okolí Londýna. Mordaunt videl feluku ako tmavý bod, kmitajúci sa asi na päť uzlov od Psieho ostrova.

Keď sa priblížili k Blesku, Groslow zapískal dohovorený signál a vzápätí sa nad stenou vynorila čiasi hlava.

„Ste to vy, pán kapitán?“ spýtal sa muž.

„Áno, spusť rebrík.“

Groslow prešiel ľahko a rýchlo ako lastovička loďkou pod hlavným sťažňom a prirazil k feluke.

„Vystúpte,“ povedal svojmu spoločníkovi.

Mordaunt sa bez slova chytil lana a vydriapal sa po boku lode s rýchlosťou a šikovnosťou nezvyčajnou pre človeka, naučeného pohybovať sa na zemi. Túžba po pomste ho však urobila schopným všetkého. Ako Groslow predvídal, námorník, ktorý mal na Blesku stráž, hádam ani nezbadal, že jeho pán neprichádza sám.

Mordaunt a Groslow vošli do kapitánovej izby. Bola to akási dočasná kajuta zbitá z dosák na palube. Kapitán Roggers prenechal svoju kajutu cestujúcim.

„A kde budú oni?“ spýtal sa Mordaunt.

„Na druhej strane,“ odvetil Groslow.

„A majú čo robiť na tejto strane?“

„Vôbec nič.“

„Výborne. Budem sa skrývať u vás. Vráťte sa do Greenwicha a priveďte ich. Máte čln?“

„Ten, v ktorom sme prišli. Je ľahký a dobre stavaný. Ozajstná piroga.“

„Priviažte ju potom dozadu konopným lanom, dajte do nej veslá, aby plávala za loďou a aby stačilo len prerezať lano. Pripravte rum a sucháre. Keby sa more náhodou rozbúrilo, vaši muži sa potešia, keď nájdu niečo na posilnenie.“

„Urobím, ako chcete. Nepozriete sa do skladu pušného prachu?“

„Až sa vrátite. Sám chcem zapáliť šnúru, aby som si bol istý, že nebude dlho horieť. A vy si zakryte najmä tvár, aby vás nespoznali.“

„Nebojte sa.“

„Choďte, v Greenwichi bije desať hodín.“

Nejaký zvon skutočne odbil desať a jeho údery smutne prenikali vzduchom, plným ťažkých mračien, ktoré sa valili po oblohe ako mlčanlivé vlny.

Groslow otvoril dvere, rozkázal námorníkovi na stráži, aby bdel neobyčajne pozorne, zišiel do člna a odplával. Vlny sa penili za dvojitým veslom. Vial chladný vietor a hrádza bola pustá, keď Groslow dorazil do Greenwicha. Niekoľko bárok vyplávalo na šíre more. Keď vykročil na breh, začul na dláždenej ceste dupot koní.

„Ej, ej, Mordaunt mal pravdu, keď ma súril,“ povedal si. „Nemožno zbytočne strácať čas, už sú tu.“

A naozaj, boli to naši priatelia alebo skôr ich predvoj, zložený z dvoch mužov: d’Artagnana a Athosa. Keď došli na určené miesto, zastali, akoby uhádli, že muž, s ktorým majú do činenia, už na nich čaká. Athos zoskočil z koňa, pokojne vybral vreckovku so štyrmi uzlíkmi a zakýval ňou vo vetre, zatiaľ čo stále opatrný d’Artagnan zostal naklonený v sedle. Groslow si ešte nebol istý, či títo jazdci sú skutočne tí, ktorých čakal, učupil sa preto za jeden stĺp, zarazený do zeme, okolo ktorého sa ovíjajú laná. Keď uvidel dohovorené znamenie, pobral sa rovno k šľachticom. Bol taký zahalený do plášťa, že mu vôbec nebolo vidieť do tváre, a noc bola taká tmavá, že aj toto opatrenie bolo zbytočné. Prenikavé Athosovo oko však aj tak zbadalo, že nemá pred sebou Roggersa.

„Čo chcete?“ povedal Groslowovi a cúvol dozadu.

„Milord, chcem vám povedať, že kapitána Roggersa hľadáte márne,“ odpovedal Groslow, napodobňujúc írsky prízvuk.

„Ako to?“ spýtal sa Athos.

„Pretože ráno spadol z koša na sťažni a zlomil si nohu. Ja som jeho bratanec. Kapitán mi všetko vysvetlil a prikázal mi, aby som namiesto neho privítal dvoch šľachticov, a dohovorené znamenie sú štyri uzlíky na vreckovke. Mám vás zaviezť, kam budete chcieť.“

Pri týchto slovách Groslow vytiahol vreckovku, ktorú pred chvíľou ukázal Mordauntovi.

„To je všetko?“ spýtal sa Athos.

„Nie, milord, mám sľúbených šesťdesiatpäť libier, ak vás vyložím celých a zdravých v Boulogne alebo na inom mieste vo Francúzsku, ktoré si vyberiete.“

„Čo vy na to, d’Artagnan?“ spýtal sa Athos po francúzsky.

„Najprv mi povedzte, čo vraví?“ odvetil.

„Ach, máte pravdu,“ odpovedal Athos, „zabudol som, že nerozumiete po anglicky.“

A vzápätí preložil d’Artagnanovi, o čom sa rozprával s kapitánom.

„Zdá sa mi to dosť pravdepodobné,“ odvetil Gaskonec.

„Aj mne,“ prikývol Athos.

„Napokon, ak nás tento muž klame, ešte vždy mu môžeme rozbiť lebku,“ pokračoval d’Artagnan.

„A kto nás povedie?“

„Athos, viete toľko vecí, nepochybujem, že dokážete viesť aj loď.“

„Hoci žartujete, priateľu,“ usmial sa Athos, „namojveru, takmer ste uhádli. Otec ma poslal do služby na mori, a tak sa trochu vyznám vo vedení lode.“

„Vidíte!“ zvolal d’Artagnan.

„Choďte teda po našich priateľov, d’Artagnan, a rýchlo sa vráťte, je jedenásť hodín, musíme sa ponáhľať.“

D’Artagnan sa pobral oproti dvom jazdcom, ktorí s pištoľami v rukách čakali na okraji mesta a strážili cestu. Pri akejsi kôlni stáli na stráži ďalší traja jazdci a takisto čakali na rozkaz. Na ceste stáli Porthos a Aramis. Traja ďalší jazdci, stojaci pri kôlni, boli Mousqueton, Blaisois a Grimaud. Keď sa človek pozornejšie pozrel na toho posledného, zistil, že je akýsi dvojitý, lebo za ním na koni sedel Parry, ktorý mal odviesť kone šľachticov a ich sluhov nazad do Londýna, aby tak hostinskému zaplatili dlžobu. Vďaka tomuto obchodu si mohli štyria priatelia vziať so sebou dostatočnú sumu peňazí, ktorá ich mohla zachrániť pri nepredvídaných okolnostiach.

D’Artagnan kývol na Porthosa a Aramisa, aby šli za ním, tí zase kývli na svojich ľudí, aby zoskočili z koní a poodopínali z nich batožiny. Parry sa s ľútosťou rozlúčil so svojimi priateľmi. Navrhli mu, aby išiel s nimi do Francúzska, on to však tvrdohlavo odmietal.

„Je to pochopiteľné,“ povedal Mousqueton, „má v úmysle pokonať sa ešte s Groslowom, ktorý mu rozbil lebku.“

Skupinka prišla k Athosovi. D’Artagnan zase prepadol nedôvere: nábrežie sa mu zdalo pusté, noc veľmi tmavá a kapitán priveľmi ochotný. A Aramis bol rovnako nedôverčivý ako on. Tiché zamľaskanie jazykom prezrádzalo Gaskoncov nepokoj.

„Nemáme kedy byť nedôverčiví,“ napomenul ho Athos, „loďka je pripravená, poďme. Čo nám vlastne bráni, aby sme boli nedôverčiví a aby sme zároveň nenastúpili na loď? Budeme kapitána strážiť.“

„Ak nebudeme plávať rovno, zabijem ho a hotovo!“ pridal sa Porthos.

„Dobre, Porthos,“ prikývol d’Artagnan. „Nastúpme teda. Choď napred, Mousqueton.“

D’Artagnan zadržal priateľov a poslal napred sluhov, aby vyskúšali dosku preloženú z hrádze na bárku. Traja sluhovia prešli a nič sa nestalo. Za nimi nastúpil Athos, potom Porthos a Aramis. D’Artagnan nastúpil posledný a krútil hlavou.

„Čo vám je, dočerta, priateľu?“ spýtal sa Porthos. „Namojdušu, že by ste nahnali strachu aj Caesarovi.“

„Nevidím v tomto prístave ani dozorcu, ani hliadku, ani colníkov,“ nebol spokojný d’Artagnan.

„A to vás mrzí?“ čudoval sa Porthos. „Všetko ide ako po masle.“

„Všetko ide až príliš dobre, Porthos. Napokon, nezáleží na tom, chvalabohu.“

Len čo kapitán odtiahol dosku, sadol si ku kormidlu a dal znamenie jednému lodníkovi, ktorý mal v rukách tyč a začal manévrovať, aby sa dostali z bludiska lodí. Druhý námorník sedel s veslom na ľavom boku. O chvíľu začali obaja veslovať a loďka sa začala kĺzať rýchlejšie.

„Konečne odchádzame!“ vydýchol si Porthos.

„Ach, škoda, že odchádzame sami,“ dodal s ľútosťou gróf de La Fère.

„Áno, ale odchádzame všetci štyria a bez najmenšieho škrabnutia, to je istá útecha.“

„Ešte sme nedošli do cieľa,“ upozornil ich d’Artagnan, „aby sme niekoho nestretli!“

„Ech, drahý môj, ste večne ako kuvik, stále privolávate nešťastie,“ káral ho Porthos. „Kohože by sme stretli za tejto noci, keď nevidieť ani na dvadsať krokov?“

„Áno, ale čo zajtra ráno?“ nedal sa d’Artagnan.

„Ráno už budeme v Boulogne.“

„Želám si to z celého srdca,“ povedal Gaskonec, „priznávam sa k svojej slabosti. Pozrite, Athos, budete sa tomu smiať, ale keď sme boli na dostrel od hrádze a od kotviacich lodí, podchvíľou som čakal nejakú strašnú paľbu, ktorá by nás všetkých zahubila.“

„To vôbec neprichádza do úvahy,“ namietal Porthos so svojím prostým rozumom, „veď by boli s nami zahynuli námorníci i kapitán.“

„Čo by to znamenalo pre pána Mordaunta? Myslíte, že je taký úzkostlivý?“

„Nuž, som vlastne rád, keď sa d’Artagnan priznáva, že sa bojí,“ poznamenal Porthos.

„Nielenže sa priznávam, ale sa tým ešte aj vychvaľujem. Nie som nosorožec ako vy. Čo je tamto?“

„Blesk,“ odpovedal kapitán.

„Sme teda na mieste?“ spýtal sa Athos po anglicky.

„Áno,“ prikývol kapitán.

Ešte tri zábery veslom a boli pri menšej lodi. Námorník čakal, rebrík bol pripravený. Athos vyliezol na palubu prvý ako skúsený námorník, Aramis bol dávno zvyknutý na povrazové rebríky a na iné viac či menej vynaliezavé pomôcky, ktoré mu pomáhali vnikať do zakázaných priestorov, d’Artagnan liezol ako lovec kamzíkov a kozorožcov a Porthos si pomohol silou, ktorá u neho nahradzovala všetko. So sluhami to bolo omnoho ťažšie, iba Grimaud, chudý a pružný ako kocúr, ktorý lezie po odkvapoch, si vždy našiel spôsob, ako sa vyšplhať všade. Mousquetona i Blaisoisa museli námorníci nadvihnúť a zhora ich zase Porthos povyťahoval za golier na palubu.

Kapitán odviedol cestujúcich do pripraveného príbytku, ktorý pozostával z jednej miestnosti. Pod zámienkou, že musí ešte povydávať rozkazy, sa chcel vytratiť.

„Ešte otázku,“ zastavil ho d’Artagnan. „Koľko mužov máte na palube, kapitán?“

„Nerozumiem,“ odpovedal ten po anglicky.

Athos zopakoval d’Artagnanovu otázku.

„Troch, seba nerátam,“ odvetil Groslow.

D’Artagnan pochopil, lebo kapitán ukázal na prstoch.

„Keď troch, začínam sa upokojovať,“ povedal d’Artagnan. „Dobre, kým sa usadíte, prejdem sa po lodi.“

„Ja sa postarám o večeru,“ ponúkol sa Porthos.

„To je vynikajúci a šľachetný nápad, Porthos, len ho uskutočnite. Athos, požičajte mi Grimauda, ktorý sa pri Parrym naučil trochu brblať po anglicky, bude mi robiť tlmočníka.“

„Choďte, Grimaud,“ povedal Athos.

Na palube bol lampáš, d’Artagnan ho nadvihol jednou rukou, do druhej vzal pištoľ, a povedal kapitánovi:

„Come.“

Come a goddam bolo všetko, čo si zapamätal z angličtiny.

D’Artagnan došiel k poklopu na palube a zliezol dolu. Podpalubie bolo rozdelené na tri časti: jedno oddelenie, kam vošiel d’Artagnan, sa ťahalo asi od tretieho sťažňa až po kormu, jeho strop tvorila dlážka izby, v ktorej sa Athos, Porthos a Aramis chystali stráviť noc. Druhé oddelenie bolo uprostred lode, kde mali byť ubytovaní sluhovia, a tretie pod provou, teda pod kabínou, ktorú dal narýchlo postaviť kapitán a v ktorej bol schovaný Mordaunt.

„Ejha,“ povedal d’Artagnan, schádzajúc po schodoch a držiac pred sebou lampáš, „koľko tu je sudov! Vyzerá to tu ako Alibabova jaskyňa.“

„Čo vravíte?“ spýtal sa kapitán po anglicky.

D’Artagnan pochopil podľa intonácie.

„Rád by som vedel, čo je v tých sudoch?“ spýtal sa d’Artagnan a položil lampáš na sud.

Veliteľ sa pohol, akoby chcel vyliezť nazad po rebríku, ale potom zastal a povedal:

„Portské.“

„Ach, portské víno?“ spýtal sa d’Artagnan. „To ma teší, aspoň nezomrieme od smädu.“

Potom sa obrátil ku Groslowovi, ktorý si utieral z čela veľké kvapky potu.

„A sú plné?“ spýtal sa.

Grimaud preložil otázku.

„Niektoré sú plné, niektoré prázdne,“ povedal Groslow, ale v hlase mu bolo badať neistotu.

D’Artagnan klopkal prstami po sudoch a zistil, že päť sudov je plných a ostatné sú prázdne. Vopchal lampáš aj medzi sudy a zistil, že tam nič nie je.

„No tak, poďme,“ súril d’Artagnan a pobral sa k dverám vedúcim do druhej časti.

„Počkajte,“ zastavil ich Angličan, ktorý zostal vzadu a vzrušenie ho neopúšťalo, „počkajte, kľúč od dverí mám pri sebe.“

Rýchlo predbehol d’Artagnana a Grimauda, vopchal kľúč chvejúcou sa rukou do zámky a vošli do druhej časti, v ktorej sa Mousqueton a Blaisois práve chystali večerať. Tam nebolo čo hľadať a prezerať, pri svetle lampáša bolo vidieť do všetkých kútov a úkrytov. Rýchlo prešli touto časťou a vošli do tretieho oddelenia. Tu sa zdržiavali námorníci. Na povale boli zavesené asi štyri siete, aj stôl bol zavesený na dvoch povrazoch. Celé zariadenie dopĺňali červotočom prežraté a rozhegané lavice. D’Artagnan nadvihol zo tri plachty, spustené popri stenách, a keď nenašiel nič podozrivé, vyšiel cez prielez znovu na palubu.

„A čo je v tejto miestnosti?“ spýtal sa d’Artagnan pred narýchlo zhlobenou kajutou.

Grimaud preložil Angličanovi mušketierovu otázku.

„To je moja izba, chcete ísť dnu?“ vysvetlil veliteľ.

„Otvorte dvere,“ rozkázal d’Artagnan.

Angličan poslúchol. D’Artagnan vopchal dnu ruku, v ktorej držal lampáš, potom nazrel do izby, a keď videl, že je to obyčajná diera, povedal:

„Dobre, ak je na lodi nejaká armáda, určite nebude schovaná tu. Ideme sa pozrieť, či Porthos našiel niečo na večeru.“

Kývol hlavou, čím chcel kapitánovi poďakovať, a vošiel do miestnosti k svojim priateľom.

Porthos zrejme nenašiel na večeru nič, alebo ak aj niečo našiel, únava zvíťazila nad hladom. Keď d’Artagnan vošiel dnu, Porthos zababušený do plášťa spal ako drevo.

Athos a Aramis privierali oči, lebo ich uspávali mäkké pohyby prvých morských vĺn. Znovu sa prebrali, keď d’Artagnan začal šramotiť.

„Tak čo?“ spýtal sa Aramis.

„Všetko je v poriadku, môžeme pokojne spať,“ odvetil d’Artagnan.

Po týchto uisťujúcich slovách Aramis zložil hlavu na lôžko, Athos spokojne prikývol a d’Artagnan, ktorý podobne ako Porthos skôr túžil spať, než jesť, poslal preč Grimauda a zamotal sa do plášťa s vytaseným mečom tak, že telom zatarasil priechod. Do miestnosti sa nedalo vojsť bez toho, aby sa do neho nenarazilo.

LXXVI. Portské

Páni spali o desať minút ako zarezaní. Vyhladnutí, a najmä smädní sluhovia sa však správali inakšie.

Blaisois a Mousqueton si začali pripravovať lôžka skladajúce sa z akejsi dosky a vaku. Na stole, visiacom z povaly podobne ako v susednej miestnosti, sa hojdali tri poháre a krčah piva.

„Prekliate hojdanie!“ šomral Blaisois. „Cítim, že ma to chytí tak, ako keď sme sa plavili sem.“

„A ešte keď človek nemá na zaháňanie morskej choroby nič iné len jačmenný chlieb a chmeľové pivo, fuj!“ dodal Mousqueton.

„Čo je s vašou vypletanou fľaškou, pán Mousqueton?“ spýtal sa Blaisois, ktorý dokončil prípravu lôžka a potácajúc sa pobral k stolu, kde sedel Mousqueton a kde sa napokon aj jemu podarilo sadnúť. „Hádam ste nestratili tú vypletanú fľašu?“

„Nestratil, ale ostala u Parryho,“ odvetil Mousqueton. „Tí škótski diabli sú večne smädní. A čo vy, Grimaud, ste smädný?“ spýtal sa Mousqueton svojho spoločníka, ktorý sa práve vracal z obchôdzky s d’Artagnanom.

„Ako ten Škót,“ odpovedal Grimaud lakonicky.

Sadol si k Blaisoisovi a k Mousquetonovi, z vrecka vybral zápisník a začal rátať účty spoločnosti, ktorej bol hospodárom.

„Ach, ach, hlási sa mi žalúdok!“ stonal Blaisois.

„Ak je to pravda, dajte si niečo pod zub,“ odporúčal Mousqueton vážne ako lekár.

„Tomuto hovoríte jedlo?“ odvetil Blaisois so žalostným výrazom v tvári a prstom pohŕdavo ukázal na jačmenný chlieb a krčah piva.

„Blaisois, pamätajte si, chlieb je pravou potravou Francúzov, a to sa ešte stáva, že Francúz ho vždy nemá, spýtajte sa Grimauda.“

„Dobre, dobre, ale je pivo vari francúzskym nápojom, no povedzte?!“ pokračoval Blaisois rýchlo. Tento pohotový chlapík mal na všetko odpoveď.

„Pokiaľ ide o to,“ povedal zaskočený Mousqueton, lebo nevedel, ako na to odpovedať, „musím priznať, že nie, Francúzovi je pivo odporné asi tak ako Angličanovi víno.“

„Akože, pán Mouston,“ odvetil Blaisois, pochybujúc teraz o Mousquetonových dôkladných znalostiach, ktoré za normálnych okolností úplne obdivoval, „akože, pán Mouston, Angličania nemajú radi víno?“

„Nenávidia ho.“

„Ale ja som videl, že ho predsa len pijú.“

„Z kajúcnosti. Mám dôkaz, že jeden anglický princ zomrel, keď ho vopchali do suda malvaského vína. Pán páter d’Herblay to rozprával.“

„Hlupák!“ poznamenal Blaisois. „Chcel by som byť na jeho mieste.“

„Pokojne môžeš,“ poznamenal Grimaud a ďalej rátal.

„Ako to, môžem?“ spýtal sa Balisois.

„Áno, môžeš,“ pokračoval Grimaud. Zostala mu štvorka, ktorú prenášal na ďalší stĺpec.

„Môžem? Vysvetlite mi to, pán Grimaud.“

Mousqueton bol celý čas ticho, ale z tváre sa mu ľahko dalo vyčítať, že nemlčí z ľahostajnosti. Grimaud rátal ďalej a zapísal súčet.

„Portské,“ povedal po chvíli a ukázal na prvú miestnosť, ktorú si prezreli s d’Artagnanom a kapitánom lode.

„Čo? Tie sudy, čo som zazrel cez odchýlené dvere?“

„Portské,“ zopakoval Grimaud a začal znovu rátať.

„Počul som, že portské je vynikajúce španielske víno,“ pokračoval Blaisois.

„Vynikajúce,“ prisvedčil Mousqueton a oblizol si pery, „také víno je aj v pivniciach pána baróna de Bracieux.“

„Čo keby sme Angličanov poprosili, aby nám fľašku vína predali?“ spýtal sa poctivý Blaisois.

„Predať?“ zvolal Mousqueton, zachvátený bývalými drancovníckymi pudmi. „Ako vidieť, mládenček, chýbajú vám životné skúsenosti. Načo kupovať, keď si môžete vziať?“

„Vziať?“ prekvapil sa Blaisois. „To je hádam zakázané.“

„A kde?“ spýtal sa Mousqueton.

„V prikázaní Božom alebo cirkevnom, už som zabudol.“

„To je detinské, pán Blaisois,“ poučoval ho Mousqueton blahosklonným hlasom. „Ba veru, detinské. Kde ste sa v Písme dočítali, že sú Angličania naši blížni?“

„Nikde, aspoň si na to nepamätám.“

„Detinské slová, opakujem,“ odvetil Mousqueton. „Keby ste bývali desať rokov v poli ako Grimaud a ja, môj milý Blaisois, vedeli by ste, čo za rozdiel je medzi statkom cudzím a statkom blížneho. Nuž a myslím, že Angličan je nepriateľ a portské patrí Angličanom. Tak vidíte, potom patrí nám, lebo my sme Francúzi.“

Toto mudrovanie podopreté autoritou, vyvierajúcou z dlhoročnej Mousquetonovej skúsenosti, Blaisoisa úplne omámilo. Zvesil hlavu, akoby sa chcel spamätať, odrazu zdvihol čelo ako človek, ktorý prišiel na dôležitý dôvod, a spýtal sa:

„Pán Mouston, páni majú taký názor ako vy?“

Mousqueton sa pohŕdavo usmial.

„Hádam by som mal ísť prebrať tých slávnych pánov zo spánku a povedať im: ,Páni, váš sluha Mousqueton je hrozne smädný, nedovolili by ste sa mu napiť?‘ Pýtam sa vás, čo je pána de Bracieux do toho, či som smädný, alebo nie?“

„Je to veľmi drahé víno,“ pokrútil hlavou Blaisois.

„Aj keby to bolo tekuté zlato, naši páni by sa ho nezriekli, pán barón de Bracieux je dosť bohatý, aby vypil sud portského, aj keby mal platiť pistolu za každú kvapku. Nechápem, prečo by si ho mali odoprieť sluhovia, keď by si ho neodopreli ich páni,“ pokračoval Mousqueton, čím ďalej tým viac sa nadúvajúci vo svojej pýche. Potom vstal, vzal džbán piva, vylial ho cez okienko do poslednej kvapky a vznešene vykročil k dverám vedúcim do vedľajšej miestnosti.

„Ej, ej, zamknuté!“ skonštatoval mrzuto. „Tí anglickí diabli sú nedôverčiví!“

„Zamknuté?“ Blaisois bol rovnako sklamaný. „Ale, hrom do toho, to je škoda. Brucho sa mi ozýva.“

Mousqueton sa obrátil k Blaisoisovi s takým žalostným výrazom v tvári, že bolo jasné, že sa ho vo veľkej miere dotýka jeho sklamanie.

„Zamknuté?“ zopakoval.

„Ale ja som počul,“ osmelil sa Blaisosis, „počul som vás, ako ste raz rozprávali o tom, že ste v mladosti, tuším v Chantilly, chovali svojho pána a seba tým, že ste do ôk chytali prepelice, na udice kapry a lasom fľaše.“

„Pravdaže, je to svätá pravda, Grimaud vám to môže dosvedčiť,“ odpovedal Mousqueton. „Lenže tam viedlo do pivnice okienko a víno bolo vo fľašiach. Cez dvere nemôžem hodiť slučku, ani na povraze vytiahnuť sud vína, ktorý váži hádam dva metráky.“

„To nie, ale môžete odtiahnuť zo dve dosky na stene a nebožiecom urobiť dieru do suda,“ nabádal ho Blaisois.

„Máte pravdu, išlo by to,“ Mousqueton vyvalil oči a civel na Blaisoisa, celý užasnutý nad mladíkovými vlastnosťami, o ktorých ani netušil, „ale kde zoberiem dláto, aby sme odtiahli dosky a nebožiec, aby sme prevŕtali sud?“

„V batohu,“ odvetil Grimaud, dávajúc dohromady svoje výpočty.

„Ach, veru v batohu, a mne to ani na um neprišlo,“ ťukol si na čelo Mousqueton.

Grimaud nebol len hospodárom skupiny, ale aj jej zbrojárom a okrem účtov mal na starosti aj inventár. A pretože Grimaud bol neobyčajne opatrný človek, v batohu schovanom vo vreci boli všetky najnutnejšie nástroje. Bol v ňom aj hrubý nebožiec. Mousqueton ho vytiahol. Dláto nemusel ani hľadať, dýka, ktorú mal za opaskom, ho mohla výborne nahradiť. Mousqueton hľadal miesto, kde boli dosky trochu odškerené a hneď sa pustil do roboty. Blaisois na neho hľadel s údivom, zmiešaným s netrpezlivosťou, zavše sa opovážil vysloviť inteligentnú a jasnú poznámku o tom, ako by sa dal vybrať ten a ten klinec alebo vypáčiť tá či tá doska. O chvíľu Mousqueton odtiahol tri dosky.

„Pozrime sa,“ povedal Blaisois.

Ale Mousqueton bol pravým opakom ropuchy v bájke, ktorá sa považovala za tučnejšiu, než v skutočnosti bola. Hoci sa mu podarilo zmenšiť si meno na tretinu, bohužiaľ sa to nedalo urobiť s bruchom. Pokúsil sa prejsť otvorom, ale s bolesťou zistil, že musí odtiahnuť ešte aspoň tri dosky, aby sa tade prepchal. Vzdychol si, prestal sa tískať dnu a znovu sa chcel pustiť do roboty. Grimaud však dokončil účtovanie, vstal a s veľkým záujmom podišiel k obidvom druhom. Videl náramnú, ale márnu Mousquetonovu snahu dostať sa do zasľúbenej zeme.

„Teraz ja,“ povedal Grimaud.

Jeho dve slová boli ako sonet, ktorý sa vyrovná celej básni.

Mousqueton sa obrátil.

„Čo vy?“ nechápal.

„Ja sa tade prešmyknem.“

„Máte pravdu,“ Mousqueton si premeriaval dlhé a chudé priateľovo telo, „vy sa tam dostanete dokonca celkom ľahko.“

„Výborne, a pozná plné sudy, veď už bol v pivnici s pánom rytierom d’Artagnanom,“ povedal Blaisois. „Pán Mousqueton, pusťte tam Grimauda.“

„Prešiel by som takisto ľahko ako Grimaud,“ odpovedal Mousqueton trochu podráždený.

„Áno, ale to by trvalo dlhšie a ja som veľmi smädný. Čím ďalej, tým viac mi hudci hudú v žalúdku.“

„Choďte teda, Grimaud,“ povedal Mousqueton a podával tomu, čo mal ísť na skusy namiesto neho, krčah a nebožiec.

„Umyte poháre,“ nakázal im Grimaud. Potom priateľsky kývol na Mousquetona, aby mu prepáčil, že dokončuje robotu, ktorú vynikajúco začal niekto iný, prešmykol sa ako jašterica cez otvor a zmizol.

Zdalo sa, že Blaisois je celý bez seba, že je priam vo vytržení. Zo všetkých výčinov, ktoré títo neobyčajní muži urobili od príchodu do Anglicka – a on mal česť patriť medzi nich – tento výčin sa mu zdal najzázračnejší.

„Uvidíte, Blaisois,“ Mousqueton hľadel na Blaisoisa s nadradenosťou, ktorú sa sluha ani nesnažil vyvracať, „uvidíte, ako pijeme my, starí vojaci, keď sme smädní.“

„Plášť,“ zvolal Grimaud z pivnice.

„Máte pravdu,“ odvetil Mousqueton.

„Čo chce?“ spýtal sa Blaisois.

„Aby sme dieru zakryli plášťom.“

„Prečo?“ nechápal Blaisois.

„Nechápavec,“ zlostil sa Mousqueton, „a čo keby niekto vošiel?“

„Ach, máte pravdu,“ zvolal Blaisois s obdivom, ktorý bol čoraz výraznejší. „Ale nebude dobre vidieť.“

„Grimaud vidí vždy dobre, vo dne i v noci,“ odpovedal Mousqueton.

„To je teda šťastný človek. Ja keď nemám sviečku, nie som schopný urobiť dva kroky, aby som do niečoho nenarazil,“ povedal Blaisois.

„Lebo ste neboli vojakom,“ poučoval ho Mousqueton. „Inakšie by ste sa boli naučili nájsť ihlu v kope sena. Ale ticho, zdá sa, že ktosi ide.“

Mousqueton ticho zapískal na poplach, ako to robievali sluhovia zamladi, sadol si za stôl a kývol na Blaisoisa, aby urobil to isté. Blaisois poslúchol. Dvere sa otvorili. Objavili sa dvaja muži zahalení v plášťoch.

„Ale, ale, je štvrť na dvanásť a ešte nespíte?“ povedal jeden z nich. „Je to proti predpisom. Nech je tu o štvrť hodiny tma a nech každý chrápe!“

Obaja muži sa pobrali k dverám miestnosti, do ktorej sa prešmykol Grimaud, otvorili ich, vošli dnu a zamkli za sebou.

„Ach, je stratený!“ zachvel sa Blaisois.

„Grimaud je skúsený lišiak,“ zašepkal Mousqueton.

Čakali, čo sa bude diať, napínali uši a zatajovali dych. Prešlo desať minút a nepočuli nič. Usúdili, že Grimauda nenašli. Potom videli, ako sa znovu otvorili dvere a obaja muži v plášťoch vyšli von. Takisto pozorne ako predtým dvere zamkli, znovu ich napomenuli, aby zhasli svetlo a šli spať.

„Poslúchneme?“ spýtal sa Blaisois. „Všetko sa mi zdá akési podozrivé.“

„Povedali o štvrť hodiny, máme teda ešte päť minút,“ odvetil Mousqueton.

„Čo keby sme na to upozornili pánov?“

„Počkáme na Grimauda.“

„A čo ak ho zabili?“

„Grimaud by bol kričal.“

„Viete, že je ako nemý.“

„Aj tak by sme boli počuli nejaký úder.“

„A ak sa nevráti?“

„Tu je.“

Vtom Grimaud naozaj odhrnul plášť, ktorý zakrýval dieru, a vopchal dnu hlavu. Tvár mal bledú, oči vypleštené od údesu mali zreničku ako špendlík v širokom bielom kruhu. V ruke držal plný pivový krígeľ, podišiel s ním k svetlu z čadiacej lampy a zamrmlal len „Och!“ s výrazom takého hlbokého zdesenia, že Mousqueton zhrozene cúvol a Blaisois myslel, že omdlie. Obaja mimovoľne pozreli zvedavo do džbánu: bol plný pušného prachu.

Keď sa Grimaud presvedčil, že loď je naložená pušným prachom, a nie vínom, vrhol sa k palubnému okienku a jedným skokom bol v miestnosti, kde spali štyria priatelia. Ticho otvoril dvere, ale d’Artagnan sa v okamihu zobudil. Len čo zazrel Grimaudovu tvár, pochopil, že sa stalo niečo zvláštne. Grimaud si priložil prst na ústa a sfúkol nočnú lampku z troch krokov silou, akú by nikto nebol očakával v jeho krehkom tele. D’Artagnan sa podoprel o lakeť, Grimaud si kľakol na zem a pošepky mu rozpovedal celý príbeh, dosť dramatický na to, aby sa obišiel bez pohybov a posunkov.

Athos, Porthos a Aramis spali po celý čas tak tuho, akoby týždeň nezavreli oka a Mousqueton v medzipalubí si z opatrnosti šnuroval črievice, kým vydesený Blaisois sa so zježenými vlasmi pokúšal robiť to isté.

Čo sa vlastne stalo.

Len čo sa Grimaud stratil v diere a ocitol v prvom oddelení, začal pátrať a natrafil na nejaký sud. Zaklopal naň, sud bol prázdny. Prešiel k druhému, aj ten bol prázdny. Keď na treťom zopakoval svoj pokus, zvuk bol tupý, a Grimaud ihneď spoznal, že sud je plný. Pristavil sa pri ňom a hľadal vhodné miesto, kde by mal zavŕtať, a pritom sa dotkol kohútika.

„Dobre, ušetrím si robotu!“ povedal si Grimaud.

Priložil pivový krígeľ, otočil kohútikom a cítil, že obsah zo suda sa akosi pomaly prelieva do nádoby. Z opatrnosti kohútik zavrel a priložil krígeľ k ústam. Bol priveľmi svedomitý a nechcel svojim druhom doniesť nápoj, za ktorý by nemohol ručiť. Vtom však začul Mousquetonov výstražný signál, nazdával sa, že ide o nejakú nočnú hliadku, prešmykol sa medzi dvoma sudmi a ukryl sa.

O chvíľu sa dvere naozaj otvorili a vošli dvaja muži v plášťoch. Jeden z nich mal starostlivo zavretý lampáš so sklenenými tabuľkami.

Druhý muž mal v ruke čosi dlhé, ohybné a stočené ako biely povraz. Tvár mu zakrýval klobúk so širokou strechou. Grimaud si pomyslel, že ich sem priviedla tá istá myšlienka ako jeho a že prišli na návštevu k portskému vínu. Učupil sa teda za sud, v duchu si vraviac, že by to napokon ani nebol taký veľký zločin, aj keby ho tam našli.

Dvaja muži sa pristavili pri sude, za ktorým bol schovaný Grimaud.

„Máte zápalnú šnúru?“ spýtal sa po anglicky muž s lampášom.

„Tu je,“ odvetil druhý.

Keď to Grimaud počul, zachvel sa a cítil, že mu mráz behá po chrbte. Pomaly sa nadvihol, až mu hlava trčala kúsok nad drevený kruh, a pod širokým klobúkom spoznal Mordauntovu bledú tvár.

„Ako dlho môže horieť tá šnúra?“ spýtal sa.

„Asi tak päť minút,“ odvetil kapitán.

Tento hlas bol Grimaudovi takisto známy. Z Mordaunta preniesol pohľad na toho druhého a spoznal Groslowa.

„Upozornite svojich ľudí, aby boli pripravení, aj keď im nepoviete, na čo,“ vravel Mordaunt. „Pláva čln za loďou?“

„Ako poslušný pes za svojím pánom na konopnom povraze.“

„Presne o štvrť na jednu po polnoci vezmete svojich ľudí a potichu zídete do člna…“

„Najskôr však musím zapáliť šnúru.“

„To je moja starosť. Chcem si byť istý svojou pomstou. Sú v člne veslá?“

„Všetko je pripravené.“

„Dobre. Dohovorené.“

Mordaunt si kľakol a priložil koniec zápalnej šnúry ku kohútiku. Na druhom konci stačilo už len škrtnúť zápalkou. Keď bola práca hotová, vytiahol hodinky.

„Rozumeli ste? O štvrť na jednu, to znamená…“ vstal a pozrel na hodinky, „o dvadsať minút.“

„Výborne, pane,“ odvetil Groslow. „Musím vás však upozorniť, že je to nebezpečné a že by hádam bolo lepšie, keby sme určili niekoho z našich ľudí, aby zapálil šnúru.“

„Milý Groslow, poznáte francúzske príslovie: nikto to neurobí lepšie ako vy sám.“

Grimaud všetko počul, i keď všetkému nerozumel. Zrak mu však nahradzoval nedostatočnú znalosť reči. Videl a poznal dvoch úhlavných nepriateľov mušketierov. Videl, ako Mordaunt zakladal zápalnú šnúru. Počul príslovie, ktoré Mordaunt povedal po francúzsky. A napokon znovu a znovu sa dotýkal toho, čo bolo v džbáne a zisťoval, že namiesto tekutiny, ktorú očakávali Mousqueton a Blaisois, mu v prstoch škrípali a pukali hrubé zrnká pušného prachu.

Mordaunt s kapitánom odišli. Pri dverách sa Mordaunt zastavil a načúval.

„Počujete, ako spia?“ povedal.

Cez dlážku bolo naozaj počuť Porthosa, ako chrápe.

„Sám Boh nám ich vydáva,“ poznamenal Groslow.

„Tentoraz ich diabol nezachráni!“ povedal Mordaunt.

Obaja vyšli z miestnosti.

LXXVII. Portské (pokračovanie)

Grimaud počkal, až zaškrípe kľúč v zámke, a keď si bol istý, že je sám, vystrel sa pomaly popri stene.

„Ach,“ povedal a utrel si rukávom veľké kropaje potu, ktoré sa mu perlili na čele, „aké šťastie, že bol Mousqueton smädný!“

Ponáhľal sa rýchlo cez dieru, mysliac si, že sa mu to len sníva, ale pušný prach v pivovom pohári mu dokazoval, že ten sen je smrteľný prízrak.

D’Artagnan vypočul všetky podrobnosti so zvyšujúcim sa záujmom. Ani nečakal, až Grimaud skončí, potichu vstal, priložil ústa k Aramisovmu uchu, ľahko ho chytil za plece, aby predišiel nejakému prudkému pohybu, a zašepkal:

„Rytier, vstaňte, ale nenarobte šramot.“

Aramis sa prebudil. D’Artagnan mu to znova zopakoval a stisol mu ruku. Aramis poslúchol.

„Máte vľavo od seba Athosa,“ povedal mu, „zobuďte ho, ale tiež opatrne.“

Aramis prebudil Athosa, ktorý mal ľahký spánok ako ľudia nervóznych a jemných pováh. Oveľa ťažšie sa im zobúdzal Porthos. Chcel vedieť, prečo ho zobudili z príjemného spánku, ale d’Artagnan mu namiesto vysvetľovania položil ruku na ústa.

Potom náš Gaskonec vystrel ruky a zhrčil svojich priateľov dokopy.

„Priatelia,“ povedal, „musíme ihneď opustiť túto loď, lebo je po nás.“

„Zase?“ spýtal sa Athos.

„Viete, kto je kapitánom?“

„Nevieme.“

„Kapitán Groslow.“

Traja mušketieri sa zachveli. Až teraz na nich začínali d’Artagnanove slová pôsobiť.

„Groslow?“ zvolal Aramis. „Doparoma!“

„Kto je ten Groslow?“ spýtal sa nechápavo Porthos. „Ja sa už na neho nepamätám.“

„Ten, čo Parryho bratovi rozbil hlavu a chystá sa urobiť to isté s nami.“

„Och!“

„A viete, kto je jeho zástupcom?“

„Jeho zástupcom? Veď nemá nijakého. Na feluke s posádkou štyroch mužov niet zástupcu,“ povedal Athos.

„Ale áno, lebo Groslow nie je obyčajný kapitán. Má zástupcu, a tým zástupcom je pán Mordaunt.“

Tentoraz sa mušketieri nielenže zachveli, ale nechýbalo veľa, aby nevykríkli. Nepremožiteľní muži sa dostávali do sféry akéhosi záhadného a osudného vplyvu, ktorý malo na nich toto meno, a desili sa, už keď ho počuli.

„Čo budeme robiť?“ spýtal sa bezradne Athos.

„Musíme sa zmocniť feluky,“ odvetil Aramis.

„A jeho zabiť,“ dodal Porthos.

„Vo feluke sú nálože,“ povedal d’Artagnan. „Myslel som si, že v sudoch je portské víno, ale je v nich pušný prach. Keď Mordaunt zistí, že je odhalený, vyhodí všetko do vzduchu, priateľov i nepriateľov, a namojveru, je to pán z veľmi zlej spoločnosti, neželám si stretnúť sa s ním v nebi alebo v pekle.“

„Máte teda nejaký plán?“ spýtal sa Athos.

„Mám.“

„Aký?“

„Dôverujete mi?“

„Rozkazujte,“ odvetili traja mušketieri.

„Nuž tak poďte!“

D’Argagnan podišiel k nízkemu oknu, pomaly odtisol okenicu a povedal:

„Tu je cesta.“

„Doparoma, je dosť chladno, milý priateľu!“ poznamenal Aramis.

„Ak chcete, ostaňte tu, ale upozorňujem vás, že tu bude čoskoro veľmi horúco.“

„Ale veď nemôžeme doplávať na pevninu.“

„Za loďou je priviazaný čln, nasadneme do neho a prerežeme lano. To je všetko, poďme, páni.“

„Moment,“ zastavil ich Athos. „A čo sluhovia?“

„Tu sme,“ povedali Mousqueton a Blaisois, ktorých do kajuty pánov priviedol Grimaud.

Traja priatelia ustrnuli pri pohľade na obraz, ktorý sa im naskytol, keď d’Artagnan odtiahol okenicu. Kto videl podobný výjav len raz v živote, vie, že nie je nič úchvatnejšie než rozbúrené more, čierne vlny prevaľujúce sa temným hukotom v bledom svite zimného mesiaca.

„Panebože, zdá sa mi, že váhame!“ povedal d’Artagnan. „Ak váhame my, čo majú robiť sluhovia?“

„Ja neváham,“ odpovedal Grimaud.

„Pane, upozorňujem, že viem plávať len v riekach,“ ozval sa Blaisois.

„A ja vôbec neviem plávať,“ pripomenul Mousqueton.

Za ten čas sa d’Artagnan prešmykol cez otvor.

„Rozhodli ste sa, priateľu?“ spýtal sa Athos.

„Rozhodol,“ odpovedal Gaskonec. „Athos, ste dokonalý človek, rozkážte umu, aby ovládol telo. Aramis, dajte povel sluhom. Porthos, v okamihu zabite všetkých, čo sa nám postavia do cesty.“

D’Artagnan stisol Aramisovi ruku a vyčkal chvíľu, keď sa zadná časť feluky ponorila do vĺn. Vtedy skĺzol do vody, ktorá mu siahala do pása. Athos sa pustil za ním skôr, než sa feluka zdvihla. Keď sa feluka zdvihla, objavilo sa napnuté lano, na ktorom bol priviazaný čln. D’Artagnan plával k lanu a chytil sa ho. O sekundu bol pri ňom Athos. Potom sa objavili ďalšie dve hlavy. Boli to Aramis a Grimaud.

„Bojím sa o Blaisoisa,“ povedal Athos. „D’Artagnan, počuli ste ho, vie plávať len v riekach.“

„Ak človek vie plávať, vie plávať všade,“ odpovedal d’Artagnan. „Do člna, do člna!“

„Ale kde je Porthos? Nevidím ho.“

„Porthos príde, nebojte sa, pláva ako leviatan.“

Porthos sa však neobjavil, lebo medzi ním, Mousquetonom a Blaisoisom došlo ku komickej a zároveň takmer tragickej scéne.

Dvaja sluhovia, vydesení hukotom vody, hvízdaním vetra, ohromení pohľadom na čiernu, až do hlbín rozbúrenú vodu, nešli dopredu, ale skôr cúvali.

„No tak, do vody!“ súril ich Porthos.

„Pane, veď je neviem plávať, nechajte ma tu,“ vravel Mousqueton.

„A nechajte aj mňa, pane,“ pridal sa Blaisois.

„Uisťujem vás, že vám budem v tej loďke na obtiaž,“ nariekal Mousqueton.

„A ja sa utopím skôr, než sa tam dostanem,“ žalostil Blaisois.

„Ach, ak nepôjdete, oboch vás zahrdúsim,“ chytil ich Porthos za krk. „Poďme, Blaisois!“

Blaisois namiesto odpovede len zastonal, aj to pridusene, lebo ho škrtila Porthosova železná ruka. Obor ho chytil za krk a za nohy, prestrčil ho oknom ako dosku a hodil do mora dolu hlavou.

„A teraz vy, Mousqueton,“ velil Porthos, „dúfam, že neopustíte svojho pána.“

„Ach, pane,“ Mousqueton mal slzy v očiach, „prečo ste sa znovu dali do tejto služby! Na zámku v Pierrefonds nám bolo tak dobre!“

Už viac nenariekal a buď zo skutočnej oddanosti, alebo preto, že Blaisois mu išiel príkladom, skočil do mora dolu hlavou. Bol to neobyčajne vznešený čin, lebo Mousqueton veril, že ide v ústrety smrti.

Porthos však nebol človek, ktorý by len tak ľahko opustil svojho verného spoločníka a vzápätí vyskočil za ním. Keď Mousqueton vyplával celý oslepený nad vodu, Porthos ho chytil širokou rukou a ťahal ho k lanu ako nejaký morský boh. Sluha nemusel urobiť žiadny pohyb. Blaisoisovi zas prichádzal na pomoc Athos.

D’Artagnan, Aramis a Grimaud pomohli Mousquetonovi a Blaisoisovi do loďky. Potom prišiel rad na Porthosa. Ten ju takmer prevrátil.

„A čo je s Athosom?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Tu som!“ Athos ako generál kryjúci ústup naskočil posledný a držal sa na okraji člna. „Ste všetci pokope?“

„Všetci,“ povedal d’Artagnan. „Athos, máte svoju dýku?“

„Mám.“

„Prerežte lano a poďte sem.“

Athos vytiahol spoza opaska ostrú dýku a prerezal povraz. Feluka sa začala vzďaľovať. Čln zostal stáť na vlnách a kolísal sa zároveň s nimi.

„Poďte, Athos,“ podal d’Artagnan ruku grófovi de La Fère, ktorý si sadol na svoje miesto.

„Bol najvyšší čas,“ povedal Gaskonec, „čoskoro uvidíte niečo zaujímavé.“

LXXVIII. Osud

A naozaj, sotva to d’Artagnan dopovedal, ktosi zapískal a feluka sa začínala ponárať do hmly a tmy.

Na mostíku sa zrazu objavil lampáš a na pozadí sa črtali tiene. Na oblohe postriebrenej bledým svetlom bolo vidieť sivé plachty a čierne laná feluky.

Na lodi sa mihali tiene, ktoré sprevádzal žalostný nárek. Uprostred týchto výkrikov sa objavil Mordaunt s fakľou v ruke. Tiene, mihajúce sa na lodi, patrili Groslowovi a jeho mužom, ktorých v dohodnutý čas zhromaždil na palube.

Mordaunt chvíľu počúval pri dverách kajuty, či mušketieri ešte spia. Upokojený tichom zišiel do podpalubia. Veď kto mohol tušiť, čo sa stalo? Otvoril dvere a bežal k zápalnej šnúre. Zaslepený túžbou po pomste si bol istý sebou samým a priložil oheň k síre. Za ten čas sa Groslow so svojimi námorníkmi zhromaždil na korme.

„Chyťte lano a pritiahnite čln k sebe,“ zvolal Groslow.

Jeden z námorníkov prekročil okraj lode, chytil povraz a začal ťahať. Lano sa poddávalo celkom ľahko.

„Lano je pretrhnuté!“ zvolal námorník. „Čln je preč!“

„Ako to, čln je preč!“ Gorslow sa rozbehol k zábradliu. „To nie je možné!“

„A predsa je to pravda, pozrite,“ odvetil námorník. „Za loďou nemáme nič, a tu je koniec lana.“

Vtedy Groslow zreval tak strašne, že ho počuli aj mušketieri.

„Čo sa deje?“ zvolal Mordaunt, ktorý vystúpil z palubného otvoru a rozbehol sa na kormu s fakľou v ruke.

„Nepriatelia nám unikajú. Prerezali lano a utekajú v člne.“

Mordaunt bol jedným skokom v kajute, kopol do dverí a vyrazil ich.

„Prázdna!“ zvolal. „Och, tí diabli!“

„Budeme ich prenasledovať,“ volal Groslow. „Nemôžu byť ďaleko, preženieme sa cez nich a potopíme ich.“

„Áno, ale oheň!“ povedal Mordaunt. „Zapálil som ju!“

„Čo?“

„Šnúru!“

„Tisíc hrmených!“ zareval Groslow a vyrútil sa k palubnému otvoru. „Hádam to ešte stihneme.“

Mordaunt sa len strašne zasmial, tvár sa mu zvraštila skôr nenávisťou než hrôzou, vrhol na nebesá divý pohľad, aby sa posledný raz zarúhal, potom hodil fakľu do mora a rýchlo skočil za ňou.

Keď Groslow vchádzal do podpalubia, loď sa otvorila ako kráter sopky. K oblohe vyšľahol plameň a zároveň nastal výbuch, akoby vystretilo sto kanónov odrazu! Povetrie sa rozpálilo, zbrázdené troskami, potom sa hrozná žiara stratila a trosky padali do bezodnej priepasti, kde rýchlo hasli. O chvíľu už len chvenie v povetrí svedčilo, že sa niečo stalo. Feluka zmizla z hladiny mora a Groslow a jeho traja muži zahynuli.

Štyria priatelia v loďke videli všetko, nič im neušlo z tej hroznej drámy. Ich tváre zaplavené prudkým svetlom, ožarujúcim more na vzdialenosť míle, vyjadrovali údes, ktorý nemohli v sebe potlačiť napriek tomu, že mali srdcia z bronzu. Vzápätí začal okolo nich padať dážď plameňov, a keď sopka vyhasla, všetko sa znovu ponorilo do tmy: plávajúca loďka i rozvlnené more.

Chvíľu boli ticho. Sedeli nepohnuto a zničene. Porthos a d’Artagnan, ktorí veslovali, držali veslá mimovoľne nad vodou, opierali sa o ne celým telom a zvierali ich kŕčovito rukami.

„Namojdušu, tentoraz je už naozaj celkom po všetkom,“ Aramis prvý prerušil smrteľné ticho.

„Pomoc, milordi, pomôžte, zachráňte ma!“ doľahol k nim zrazu akýsi žalostný hlas, podobajúci sa hlasu nejakého morského ducha.

Pozreli na seba. Athos sa zachvel:

„To je on, je to jeho hlas!“

Všetci mlčali. Každý z nich poznal ten hlas. Len pohľady s rozšírenými zreničkami sa upierali smerom, kde zmizla loď a usilovali sa všemožne preniknúť cez tmu. O chvíľu začínali rozoznávať nejakého muža, ktorý statočne plával k nim. Athos vystrel pomaly ruku a prstom ukázal na neho.

„Áno, áno, vidím,“ zašomral d’Artagnan.

„Zase on!“ Porthos fučal ako kováčske mechy. „Čo je zo železa?“

„Och, božemôj!“ zašepkal Athos.

Mordaunt urobil ešte zopár temp a vystrčil ruku z vody na znak úplnej bezmocnosti.

„Zmilovanie, páni, zmilovanie! V mene nebies! Sily ma opúšťajú, zomieram!“

Hlas prosiaci o pomoc bol taký dojímavý, že v Athosovom srdci vzbudil súcit.

„Nešťastník!“ zašepkal.

„Už len to chýba, aby ste ho ľutovali!“ zvolal d’Artagnan. „Myslím, že naozaj pláva k nám. Dúfa, že ho prichýlime? Veslujte, Porthos, veslujte!“

A aby šiel príkladom, ponoril veslo do vody, dvakrát sa doň oprel a loďka sa začala vzďaľovať.

„Och, však ma neopustíte? Však ma nenecháte zahynúť? Určite máte trochu súcitu!“ volal Mordaunt.

„Ach, ach, myslím, že vás konečne máme a že máte jediné dvere, ktorými sa môžete zachrániť, a to sú dvere do pekla!“ zakričal Porthos Mordauntovi.

„Och, Porthos!“ zašepkal gróf de La Fère.

„Dajte mi pokoj, Athos, naozaj začínate byť smiešny s tou svojou ustavičnou šľachetnosťou! Ponajprv, ak sa priblíži na desať stôp od loďky, buďte si istý, že mu veslom roztrepem hlavu.“

„Och, milosť… neutekajte mi, páni… milosť… zľutujte sa nado mnou!“ vykríkol mladík, ktorého dych chvíľami víril chladnú vodu, keď mu už hlava zmizla pod vlnou.

D’Artagnan, ktorý pohľadom sledoval každý Mordauntov pohyb, prehodil ešte s Aramisom niekoľko slov a vstal:

„Pane, vzdiaľte sa, prosím vás,“ obrátil sa k topiacemu. „Vaša ľútosť je príliš čerstvá, aby sme vám úplne dôverovali. Len pozrite, z lode, na ktorej ste nás chceli uškvariť, sa ešte pár stôp pod vodou dymí a vaša terajšia situácia je lôžkom z ruží v porovnaní s tým, kam ste chceli poslať nás a kam ste poslali pána Groslowa a jeho spoločníkov.“

„Páni,“ pokračoval Mordaunt čoraz zúfalejšie, „prisahám, že moja ľútosť je úprimná. Páni, som mladý, nemám ešte ani dvadsaťtri rokov! Páni, nechal som sa strhnúť prirodzeným citom, chcel som sa pomstiť za svoju matku, vy by ste urobili to isté, čo ja.“

„Pch, nuž, ako sa to vezme,“ odvetil d’Artagnan, keď videl, že Athosa tieto slová čoraz väčšmi dojímajú.

Mordauntovi stačili už len zo tri tempá, aby dochytil loďku, lebo blížiaca sa smrť akoby mu dodávala akúsi nadprirodzenú silu.

„Beda, musím teda zomrieť!“ pokračoval. „Chcete zabiť syna, ako ste zabili matku! Ja však nie som vinný: podľa všetkých Božích i ľudských zákonov má syn právo pomstiť sa za svoju matku! Napokon, ak je to zločin,“ pokračoval zalamujúc rukami, „mali by ste mi ho odpustiť, lebo ho ľutujem a prosím o odpustenie.“

Zdalo sa, že ho opúšťajú sily a že sa už nevládze udržať nad vodou. Vlna sa mu prevalila ponad hlavu a udusila hlas.

„Och, trhá mi to srdce,“ zvolal Athos.

Mordaunt sa znovu objavil.

„Vravím, že s ním treba skoncovať,“ povedal d’Artagnan. „Pán vrah svojho strýka, pán kat kráľa Karola, pán podpaľač, odporúčam vám, aby ste sa radšej potopili, lebo ak sa znovu priblížite k loďke na dosah ruky, rozbijem vám hlavu týmto veslom.“

Mordaunt v zúfalstve urobil ďalší záber. D’Artagnan vzal veslo do oboch rúk, ale Athos vstal a zvolal:

„D’Artagnan! D’Artagnan! Syn môj, ponížene vás prosím! Tento nešťastník zomrie a je hrozné nechať umrieť človeka a nepodať mu pomocnú ruku, naozaj stačí ruka a zachráni sa. Och, srdce mi bráni takto konať, musí žiť!“

„Sto hrmených!“ klial d’Artagnan. „Prečo sa neoddáte sám so zviazanými nohami a rukami tomu ničomníkovi? Bolo by po všetkom. Ach, gróf de La Fère, chcete silou-mocou, aby vás zahubil, ale ja, váš syn, ako ma voláte, ja to nechcem.“

D’Artagnan prvý raz odolal Athosovej prosbe, hoci ho nazýval svojím synom. Aramis vytiahol chladnokrvne meč, ktorý niesol v zuboch, keď plával z lode.

„Ak sa zachytí okraja loďky, odtnem kráľovrahovi ruku, len čo je pravda.“

„A ja, počkajte…“ pridal sa Porthos

„Čo urobíte?“ spýtal sa Aramis.

„Skočím do vody a zahrdúsim ho.“

„Och, páni,“ prosil Athos, „buďme ľudia, buďme kresťania!“

D’Artagnan povzdychol, akoby zastonal, Aramis spustil meč a Porthos si znovu sadol. Athos ďalej prosil:

„Pozrite, len pozrite, smrť mu hľadí z tváre, je na konci so silami, ešte minúta a zhltne ho priepasť. Ach, nepripravujte mi strašné výčitky svedomia, nenúťte ma zomrieť od hanby, priatelia, darujte život tomu úbožiakovi, budem vám žehnať, budem…“

„Umieram!“ chrčal Mordaunt. „Pomoc!… Pomoc!…“

„Získajme ešte minútu,“ povedal Aramis naľavo d’Artagnanovi. „Porthos, zaberte ešte raz,“ naklonil sa doprava k Porthosovi.

D’Artagnan neodpovedal ani slovom, ani pohybom. Začínal byť trochu dojatý Athosovými prosbami aj pohľadom na výjav pred sebou. Porthos zabral veslom, a pretože na druhej strane nikto nevesloval, loďka sa len otočila a Athos bol ešte bližšie k umierajúcemu.

„Pán gróf de La Fère!“ zvolal Mordaunt. „Pán gróf de La Fère! Na vás sa obraciam, vás prosím ponížene, zľutujte sa nado mnou!… Kde ste, pán gróf de La Fère? Už vás nevidím… umieram!… Pomoc! Pomoc!“

„Tu som, pane,“ Athos sa naklonil a podával Mordauntovi ruku s výrazom šľachetnosti a dôstojnosti, „tu som, chyťte sa ma za ruku a poďte na našu loďku.“

„Radšej sa na to nebudem dívať,“ povedal d’Artagnan, „tá slabosť sa mi hnusí.“

Obrátil sa k dvom priateľom, ktorí sa učupili v zadnej časti loďky, akoby sa báli dotknúť toho, ktorému sa Athos sám neobával podať ruku.

Mordaunt sa vyhupol z posledných síl nad vodu, chytil ruku prichádzajúcu na pomoc, a zovrel ju, akoby v nej videl poslednú nádej.

„Dobre, polože druhú ruku sem!“ kázal mu Athos.

Natrčil mu plece ako druhý oporný bod, hlava sa mu takmer dotýkala Mordauntovej hlavy a dvaja úhlavní nepriatelia sa držali v objatí ako bratia. Mordaunt sa kŕčovito držal Athosa za golier.

„Tak, pane, ste zachránený, upokojte sa,“ povedal Athos.

„Ach, mať moja,“ vykríkol Mordaunt s ohnivým pohľadom a s výrazom neopísateľnej nenávisti, „môžem ti ponúknuť len jednu obeť, bude to však tá, ktorú by si si sama bola vybrala!“

D’Artagnan vykríkol, Porthos zdvihol veslo a Aramis hľadal miesto, kam by udrel, loďka sa však zakymácala a Athos spadol do vody. Mordaunt znova víťazoslávne vykríkol, chytil obeť za krk, aby ochromil akýkoľvek jej pohyb, zovrel Athosa a obkrútil sa okolo neho ako had.

Athos nevykríkol, nevolal o pomoc, ale pokúsil sa udržať nad vodou. Ťažké telo ho však sťahovalo dolu a pomaly sa ponáral. Bolo vidieť už len jeho vlniace sa dlhé vlasy a o chvíľu všetko zmizlo, len široký vír označoval miesto, kde sa obaja potopili.

Traja priatelia od hrôzy onemeli, akoby skameneli, stáli s otvorenými ústami, vypleštenými očami a vystretými rukami. Podobali sa sochám, no napriek ich nehybnosti bolo počuť, ako im tlčú srdcia. Prvý sa spamätal Porthos a začal si šklbať vlasy.

„Och, Athos, Athos, srdce šľachetné!“ vykríkol a vydal zo seba srdcervúci vzdych. „Beda nám, beda nám, že sme ťa nechali umrieť!“

„Och, beda nám, veru beda,“ zopakoval d’Artagnan.

„Beda!“ zamrmlal Aramis.

V tejto chvíli sa v kruhu ožiarenom mesačným jasom, na päť lakťov od loďky, obnovil vír, potom sa objavili vlasy, po nich sa vynorilo telo a morská vlna ho ľahko prevrátila naznak. Mŕtvola mala v prsiach zabodnutú dýku. Na rukoväti sa jagal zlatý gombík.

„Mordaunt! Mordaunt! Mordaunt!“ vykríkli traja priatelia. „Je to Mordaunt!“

„Ale čo je s Athosom?“ spýtal sa d’Artagnan.

Vtom sa loďka vychýlila nabok pod novou neočakávanou váhou a Grimaud zareval od radosti. Všetci sa obrátili a videli bledofialového Athosa. Mal vyhasnutý pohľad, chveli sa mu ruky a naberal sily, držiac sa člna. Osem silných rúk ho chytilo a uložilo do loďky, v ktorej sa potom trochu zohrial. O chvíľu ožil, akoby sa znovu narodil vďaka starostlivosti svojich priateľov, spitých od radosti.

„Nie ste ranený?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nie,“ odvetil Athos. „A čo je s ním?“

„Och, chvalabohu, tentoraz je už skutočne mŕtvy! Pozrite.“

A d’Artagnan prinútil Athosa, aby sa pozrel tým smerom, kde na vlnách plávalo Mordauntovo telo. Podchvíľou sa do vody ponáralo, podchvíľou sa zase vynáralo, akoby ešte stále prenasledovalo štyroch priateľov pohľadom plným urážok a smrteľnej nenávisti. Napokon sa potopilo. Athos ho sledoval očami zastretými smútkom a súcitom.

„Výborne, Athos!“ Aramis bol úprimne šťastný, čo bolo u neho veľmi vzácne.

„Krásna rana!“ zvolal Porthos.

„Mám syna,“ šepol Athos, „chcel som žiť.“

„Konečne prehovorila spravodlivosť,“ povedal d’Artagnan.

„Ja som ho nezabil,“ zašepkal Athos, „zabil ho osud.“

LXXIX. Ako Mousquetona takmer upiekli a potom ho takmer zjedli

Po tejto hroznej scéne zavládlo v člne hrobové ticho. Na chvíľu sa ukázal mesiac, akoby nijaký detail tejto udalosti nemal zostať ukrytý pred očami divákov, ale vzápätí sa schoval za oblaky a všetko sa znovu ponorilo do tmy. Bolo počuť už len pískanie západného vetra na hrebeňoch morských vĺn.

Porthos prerušil ticho prvý:

„Videl som už všeličo, ale nič ma nedojalo tak ako táto dnešná príhoda. Aj keď som z nej ešte vzrušený, tvrdím, že som neobyčajne šťastný. Konečne sa mi voľne dýcha, z pŕs mi odpadol kameň ťažký vari sto libier.“

Vydýchol zhlboka, akoby to chcel potvrdiť.

„Nemôžem tvrdiť to, čo tvrdíte vy, Porthos,“ povedal Aramis, „ja som ešte stále vydesený. Neverím vlastným očiam, pochybujem o tom, čo som videl, podchvíľou čakám, že sa znovu objaví ten naničhodník a bude držať v ruke dýku, ktorú mal zabodnutú v prsiach.“

„Och, ja som nadmieru spokojný,“ pokračoval Porthos, „dostal ranu pod šieste rebro a dýka sa zapichla až po rukoväť. Bola to správna rana, Athos. A ja teraz dýcham, žijem, som veselý.“

„Netešte sa predčasne, Porthos!“ miernil ho d’Artagnan. „Ešte nikdy sme neboli v takom nebezpečenstve ako dnes. Človek dokáže zápasiť s človekom, ale nie so živlami. Je noc, a my sme na mori bez sprievodcu a v krehkej loďke. Keby sa do nej oprel vietor, prevráti ju a je po nás.“

Mousqueton si zhlboka vzdychol.

„D’Artagnan, ste nevďačník,“ vyčítal mu Athos, „áno, nevďačník, lebo pochybujete o prozreteľnosti vo chvíli, keď nás všetkých zázračným spôsobom zachránila. Myslíte, že nás viedla za ruku cez toľko nebezpečenstiev, aby nás napokon opustila? To teda nie. Vyplávali sme za západného vetra,“ Athos sa orientoval podľa Polárky. „Tam je Veľký voz a tam Francúzsko. Nechajme sa unášať vetrom, ak sa nezmení, odveje nás k pobrežiu Boulogne alebo Calais. Ak sa loďka prevráti, my piati sme dosť silní a dobrí plavci, aby sme ju znovu obrátili, alebo aspoň sa na ňu prilepili. A napokon sa tadiaľto plavia všetky lode z Doveru do Calais a z Portsmounthu do Boulogne. Keby na vode zostávali stopy, muselo by už byť v týchto miestach hlboké údolie. Je vylúčené, aby sme vo dne nestretli nejakú rybársku loď, ktorá by sa nás ujala.“

„A ak nič nestretneme a vietor sa stočí na sver?“

„Potom sa,“ povedal pokojne Athos, „stretneme so zemou až na druhej strane Atlantického oceána.“

„Čo znamená, že zomrieme od hladu,“ skonštatoval Aramis.

„Je to viac ako pravdepodobné,“ prisvedčil gróf de La Fère.

Mousqueton vzdychol po druhý raz, ešte bolestnejšie ako predtým.

„Mouston, čo toľko vzdycháte?“ spýtal sa Porthos. „Už to začína ísť na nervy.“

„Je mi zima, pane,“ žalostil Mousqueton.

„To nie je možné,“ namietal Porthos, „veď máte telo pokryté vrstvou tuku. To bude niečo iné, povedzte úprimne.“

„Nuž, máte pravdu, pane, desí ma práve tá vrstva tuku, ktorú vychvaľujete.“

„A to už prečo, Mouston? Len vravte, páni vám to dovolia.“

„Pane, práve som si spomenul, že v knižnici na zámku Bracieux je more cestopisov a medzi nimi kniha od Jeana Mocqueta, slávneho cestovateľa za vlády Henricha IV.“

„No a čo ďalej?“

„Nuž, pane,“ pokračoval Mousqueton, „v tých knihách sa veľa rozpráva o dobrodružstvách a príhodách na mori, aké hrozia aj nám!“

„Pokračujte, Mouston,“ nabádal ho Porthos, „vaše prirovnanie je nanajvýš zábavné.“

„Nuž, pane, v podobných prípadoch, ako píše Jean Mocquet, vyhladnutí cestujúci majú hrozný zvyk požierať jeden druhého a začínajú…“

„Najtučnejším!“ zvolal d’Artagnan a nemohol sa zdržať smiechu, hoci situácia bola veľmi vážna.

„Áno, pane,“ Mousquetona sa trochu dotkol ten bujarý smiech, „dovoľte mi však podotknúť, že na tom nie je nič smiešne.“

„Tento statočný Mouston je stelesnená oddanosť!“ vyhlásil Porthos. „Stavme sa, že už vidíš, ako ťa pán rozštvrtil a zjedol?“

„Áno, pane, ale priznávam sa, že pociťujem aj akýsi smútok. Napriek všetkému by som sa však veľmi neľutoval, keby som bol presvedčený, že by vám moja smrť bola užitočná.“

„Mouston,“ Porthos bol dojatý, „ak niekedy ešte uvidím zámok v Pierrefonds, dostanete do úplného vlastníctva pre seba i svojich potomkov vinicu nad statkom.“

„A pomenujete ju Vinicou oddanosti, Mouston,“ poznamenal Aramis, „aby ste mali spomienku na svoju obeť.“

„Pán rytier, veď by ste sa vy s chuťou pustili do Moustona, najmä po dvoch-troch pôstnych dňoch,“ smial sa d’Artagnan.

„Och, namojveru, že by som sa nepustil,“ odvetil Aramis, „radšej by som si vybral Blaisoisa, toho nepoznám tak dlho.“

Je pochopiteľné, že pri týchto žartoch, ktoré mali v prvom rade zahnať Athosovi z mysle nedávnu príhodu, boli sluhovia akísi nesvoji. Len Grimaud akoby si bol istý, že nebezpečenstvo, nech by bolo akékoľvek, sa musí prehnať ponad jeho hlavu. Nezapojil sa do rozhovoru, bol, ako zvyčajne, nemý, v každej ruke držal veslo a zápasil s ním, ako najlepšie vedel.

„Vesluješ?“ spýtal sa Athos.

Grimaud prikývol.

„A prečo?“

„Aby som sa zohrial.“

A naozaj, zatiaľ čo sa ostatní stroskotanci triasli od zimy, mlčanlivý Grimaud sa potil. Odrazu Mousqueton vykríkol od radosti a nad hlavu zdvihol ruku, v ktorej držal fľašu.

„Pane, sme zachránení!“ podával fľašu Porthosovi. „V loďke sú zásoby potravín.“

Začal sa hrabať pod lavicou a vybral asi tucet podobných fliaš, chlieb a kus nasoleného hovädzieho mäsa. Je zbytočné hovoriť, že tento objav potešil všetkých okrem Athosa.

„Doparoma,“ zvolal Porthos, ktorý bol hladný už pri príchode na feluku, „ako len človeku vzrušenie vyprázdni žalúdok!“

Na jeden hlt vypil fľašku a zjedol štvrtku chleba a soleného mäsa.

„A teraz, páni, spite, alebo sa usilujte zaspať,“ povedal Athos. „Ja budem bdieť.“

Podobný návrh by bol smiešny pre iných ľudí, ako boli naši odvážni dobrodruhovia. Boli premočení do nitky, fúkal ľadový vietor a mohlo sa zdať, že pred chvíľou prežité vzrušenie im nedovolí zavrieť oči. Lenže týmto výnimočným bytostiam, silným povahám a telám odolným proti akejkoľvek únave, sa spánok hlásil v určenú hodinu bez toho, aby ho bolo treba privolávať. O chvíľu sa každý, úplne dôverujúc lodivodovi, uložil, ako sa dalo. Athos sedel pri kormidle zamyslený a čulý, s očami upretými na obzor, na ktorom hľadal cestu do Francúzska a usmerňoval malý čln určenou cestou.

Po niekoľkohodinovom spánku ich Athos zobudil. Prvé záblesky denného svetla vlievali do modrého mora trochu bielej farby. Na desať dostrelov z muškety bolo pred nimi vidieť tmavú hmotu s trojhrannou tenkou plachtou, pripomínajúcou krídlo lastovičky.

„Loď!“ zvolali štyria priatelia odrazu a ich sluhovia sa k radostným výkrikom pridali.

Bola to skutočne nákladná loď, ktorá sa plavila z Dunkerque do Boulogne. Všetci spoločne zakričali a výkrik sa chvel na pružných morských vlnách. Len Grimaud mlčal a nastokol klobúk na veslo, aby upútal pohľady tých, ktorí mali výkrik počuť. O štvrť hodiny ich už odvážal čln na palubu nákladnej lode. Grimaud ponúkol v mene svojho pána veliteľovi dvadsať guineí a o deviatej ráno za priaznivého vetra naši priatelia vystúpili na rodnú pôdu.

„Doparoma, aký silný sa cíti človek doma!“ zvolal Porthos. „Nech si niekto so mnou začne, nech si niekto dovolí pozrieť na mňa krivo alebo ma dráždiť, uvidí, s kým má do činenia! Hrom do toho, postavil by som sa proti celému kráľovstvu!“

„A ja vás upozorňujem, aby ste priveľmi nevyzývali, Porthos, lebo sa mi zdá, že si nás tu akosi príliš obzerajú,“ napomenul ho d’Artagnan.

„Dočerta, obdivujú nás?“ čudoval sa Porthos.

„Porthos, prisahám, že nie som samoľúby! Ale vidím ľudí v čiernych šatách a priznávam, že v našej situácii ma ľudia v tomto oblečení desia.“

„Sú to len prístavní úradníčkovia,“ poznamenal Aramis. „Za vlády iného kardinála, toho veľkého, by si nás boli všímali viac než tovaru. Ale za vlády tohto, nebojte sa, priatelia, budú si všímať viac tovaru než nás.“

„Ja tomu neverím, pôjdem po dunách,“ rozhodol sa d’Artagnan.

„Prečo nepôjdete cez mesto?“ spýtal sa Porthos. „Radšej by som videl príjemnú krčmičku než tie hrozné piesočnaté pustatiny, ktoré Boh stvoril iba pre zajace. A navyše som hrozne hladný.“

„Porthos, robte si, čo chcete,“ povedal d’Artagnan, „no ja som viac než presvedčený, že pre takých ľudí, ako sme my, je najbezpečnejšia otvorená krajina.“

Pretože si bol istý, že väčšina je toho istého názoru, pustil sa do dún, nečakajúc na Porthosovu odpoveď. Skupinka išla za ním a veľmi rýchlo sa stratili za piesčitými vŕškami bez toho, aby vzbudili nejakú pozornosť.

„A teraz sa porozprávajme,“ navrhol Aramis, keď mali za sebou asi štvrť míle.

„Nie, musíme ísť ďalej,“ namietol d’Artagnan. „Unikli sme trom priepastiam, ktoré nás chceli pohltiť: Cromwellovi, Mordauntovi a moru, ale neunikneme pánu Mazarinovi.“

„Máte pravdu, d’Artagnan, dokonca si myslím, že kvôli väčšej bezpečnosti by sme sa mali rozdeliť,“ prisvedčil Aramis.

„Máte pravdu, Aramis, rozdeľme sa,“ súhlasil d’Artagnan.

Porthos sa chcel proti tomuto rozhodnutiu postaviť, ale d’Artagnan mu stisol ruku, a tým naznačil, aby mlčal. Porthos uznával duševnú prevahu svojho druha s obvyklou dobráckosťou. Poslušne preglgol otázku, ktorú už mal na jazyku.

„Prečo sa máme rozísť?“ nerozumel Athos.

„Lebo pán de Mazarin poslal Porthosa a mňa do služieb generála Cromwella, a my sme namiesto toho slúžili kráľovi Karolovi I., čo vôbec nie je jedno a to isté. Ak sa vrátime s pánom de La Fère a pánom d’Herblay, bude náš zločin dokázaný,“ povedal d’Artagnan. „Keď sa vrátime sami, bude sa o zločine pochybovať a s pochybnosťami sa dá zájsť veľmi ďaleko.“

„Naozaj. Máte pravdu,“ prisvedčil Porthos.

„Zabudli ste, že sme vašimi zajatcami,“ povedal Athos, „a vy ste svoje slovo dodržali. Keď nás privediete do Paríža ako zajatcov…“

„Vskutku, Athos,“ prerušil ho d’Artagnan, „zlostí ma, že taký duchaplný človek ako vy vraví také hlúposti, že by sa pri nich červenali aj žiaci tretej triedy. Pán rytier,“ d’Artagnan sa obrátil k Aramisovi, ktorý sa hrdo opieral o svoj meč a zdalo sa, že sa po prvom slove pridal k priateľovmu názoru, hoci predtým vyslovil úplne opačnú mienku, „pán rytier, pochopte, že moja nedôverčivá povaha trochu preháňa aj v tomto prípade. Napokon, Porthos a ja nič neriskujeme. Ale keby sa nás predsa len náhodou pokúsili zatknúť, zatknúť sedem chlapov je podstatne ťažšie ako troch: meče by uzreli denné svetlo a celá nepríjemná záležitosť by mohla nadobudnúť také veľké rozmery, že by nás všetkých štyroch zahubila. Ak nešťastie stretne dvoch z nás, nebude lepšie, keď ďalší dvaja ostanú na slobode a budú podnikať všetko možné, aby tých dvoch oslobodili? A ktožehovie, či rozdelení nedostaneme milosť, vy od kráľovnej a my od Mazarina, ktorú by nám nedali, keby sme boli spolu? Nuž, Athos a Aramis, zabočte doprava, Porthos, poďte so mnou doľava. Nechajte týchto pánov, nech sa poberú cez Normandiu, a my sa najkratšou cestou pusťme do Paríža.“

„Ak nás na ceste lapia, ako sa navzájom o tom upovedomíme?“ spýtal sa Aramis.

„Nie je nič jednoduchšie,“ odvetil d’Artagnan. „Dohodneme si trasu, od ktorej sa neodchýlime. Choďte cez Saint-Valery do Dieppe a z Dieppe rovno do Paríža. My pôjdeme cez Abbeville, Amiens, Péronne, Compiègne a Senlis a v každej krčme, v každom dome, kde sa zastavíme, vyškrabeme nožom na stenu alebo diamantom na okno informácie, ktoré budú usmerňovať pri pátraní tých, čo ostanú na slobode.“

„Ach, priateľ môj, rovnako obdivujem a vážim si schopnosti vášho umu ako vlastnosti vášho statočného srdca,“ stisol Athos d’Artagnanovi ruku. „Dohovorené.“

„Rozdeľme si peniaze,“ pokračoval d’Artagnan, „mali by sme mať ešte dvesto pistolí. Grimaud, koľko nám ostáva?“

„Stoosemdesiat pollouisdorov, pane.“

„Stačí. Ach, vitaj, vychádzajúce slnko. Dobré ráno, priateľ slnko! Aj keď nie si také isté ako v Gaskonsku, spoznávam ťa. Dobré ráno. Veru, dlho som ťa nevidel.“

„Ale, ale, d’Artagnan, netvárte sa tak hrdinsky, keď máte v očiach slzy,“ povedal Athos. „Buďme k sebe úprimní.“

„Ech, Athos, myslíte si, že sa dá chladnokrvne lúčiť s takými dvoma priateľmi, ako ste vy a Aramis vo chvíli, keď ešte stále číha nebezpečenstvo?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Nedá. Poďte, nech vás objímem, syn môj,“ povedal Athos.

„Doparoma, zdá sa mi, že plačem,“ vzlykol Porthos, „aké je to hlúpe.“

Štyria priatelia sa objali a spojení bratským objatím mali v tej chvíli hádam jednu jedinú dušu.

Blaisois a Grimaud mali ísť s Athosom a Aramisom, Mousqueton stačil Porthosovi a d’Artagnanovi.

Peniaze si, ako vždy, bratsky rozdelili, a keď si naši štyria šľachtici navzájom stisli ruky a uistili sa o večnom priateľstve, rozišli sa dohodnutými smermi. Podchvíľou sa ešte obracali a ich posledné slová zavievala ozvena v dunách. Napokon sa stratili z dohľadu.

„Tisíc hrmených, d’Artagnan,“ povedal Porthos, „musím vám niečo povedať, neviem to udržať v sebe: ešte som vás takého nevidel!“

„Prečo?“ d’Artagnan sa šibalsky pousmial.

„Lebo ak Athosovi a Aramisovi hrozí nebezpečenstvo, ako vravíte, nemali sme od nich odchádzať. Priznávam sa, že som bol ochotný ísť s nimi a že by som to ešte aj teraz urobil, napriek všetkým Mazarinom na svete.“

„Porthos, keby to bolo tak, mali by ste pravdu,“ odpovedal d’Artagnan, „ale poviem vám niečo, jednu maličkosť, ktorá úplne zmení prúd vašich myšlienok: my sme v podstate vo väčšom nebezpečenstve než naši druhovia. Rozišli sme sa s nimi preto, aby sme ich nekompromitovali, a nie preto, aby sme ich opustili.“

„Naozaj?“ vyvalil naňho Porthos oči.

„Ech, pravdaže, ak zavrú ich, dostanú sa do Bastily, ak zavrú nás, neminie nás námestie de Grève.“

„Och!“ Porthos sa skoro nezmohol na slovo. „Mám teda ďaleko k barónskej korunke, ktorú ste mi sľubovali, d’Artagnan!“

„Hm, hádam ani nie tak ďaleko, ako si myslíte, Porthos. Poznáte predsa porekadlo: všetky cesty vedú do Ríma.“

„Prečo sa my vydávame do väčších nebezpečenstiev než Athos a Aramis?“ spýtal sa Porthos.

„Pretože oni splnili svoje poslanie, ktoré dostali do kráľovnej Henrietty, a my sme poslanie, ktoré nám dal Mazarin, zradili. Odišli sme ako poslovia ku Cromwellovi a skončili sme ako prívrženci kráľa Karola. Nielenže sme nepomáhali sťať kráľovskú hlavu, ktorú odsúdili takí naničhodníci ako Mazarin, Cromwell, Joyce, Pridge, Fairfax a iní, ale takmer sme ju zachránili.“

„Namojveru, máte pravdu,“ uznal Porthos, „ale ako chcete, drahý priateľ, aby pri týchto veľkých starostiach mal generál Cromwell kedy myslieť na…“

„Cromwell myslí na všetko, Cromwell má kedy na všetko, a verte mi, milý priateľ, nemôžeme strácať čas, je veľmi vzácny. Nebudeme si istí, kým sa nepozhovárame s Mazarinom a navyše…“

„Dočerta, a čo poviete Mazarinovi?“ spýtal sa Porthos.

„Nechajte to na mňa, už som vymyslel plán. Najlepšie sa smeje ten, kto sa smeje nakoniec. Pán Cromwell je veľmi silný, pán Mazarin veľmi ľstivý, radšej však vyjednávam s nimi ako s nebohým pánom Mordauntom.“

„Aké príjemné je povedať ,s nebohým pánom Mordauntom‘. “

„Veru príjemné, ale poďme!“ súril ho d’Artagnan.

Obaja zamierili cez pole na hradskú vedúcu do Paríža. Za nimi putoval Mousqueton, ktorému bolo už o štvrť hodiny veľmi teplo, hoci ním celú noc drgľovala strašná zima.

LXXX. Návrat

Athos a Aramis sa uberali cestou, ktorú im vyznačil d’Artagnan, a postupovali tak rýchlo, ako sa len dalo. Usúdili, že bude výhodnejšie, keď ich zatknú blízko Paríža. Zo strachu, aby ich nezatkli v noci, každý večer napísali na stenu alebo na sklo dohovorené znamenie. Na svoje veľké prekvapenie sa však každé ráno zobúdzali slobodní.

Čím boli bližšie k Parížu, tým viac sa veľké udalosti, ktorých sa zúčastnili a v ktorých sa zmietalo Anglicko, strácali ako sen. Na druhej strane sa však začali ohlasovať udalosti, ktoré počas ich neprítomnosti otriasli Parížom a vidiekom.

Za tých šesť týždňov, čo boli preč, sa vo Francúzsku udialo toľko drobných vecí, že dokopy vytvárali jednu veľkú udalosť. Keď sa Parížania prebudili bez kráľovnej a bez kráľa, boli zrazu bezradní: Mazarinova neprítomnosť, po ktorej veľmi túžili, im nenahradila neprítomnosť dvoch vznešených utečencov. Bolo to také zdesenie, aké sa zmocňuje detí, keď sa prebudia v noci a zistia, že sú samy. Parlament sa znepokojil a rozhodol, že za kráľovnou vyšle deputáciu, ktorá by ju poprosila, aby na dlho nezbavovala Paríž svojej kráľovskej prítomnosti.

Kráľovná však ešte žila pod dojmom dvojitého triumfu: víťazstva pri Lense a pýchy nad útekom, ktorý sa jej neobyčajne podaril. A tak sa deputácii nielenže nedostalo tej cti, aby ju prijala, ale jej členovia museli čakať na hradskej, kam im kancelár Séguier doniesol ultimátum kráľovského dvora, v ktorom sa vyhlasovalo, že ak sa parlament pred kráľovským majestátom neskloní a neustúpi vo všetkých sporných otázkach, bude Paríž na druhý deň obkľúčený. Ďalej sa hovorilo, že vojvoda Orleánsky dokonca už obsadil saintcloudský most a že pán Princ, rozjasaný víťazstvom pri Lense, má v moci Charenton a Saint-Denis.

Kráľovský dvor urobil chybný krok. Mierna odpoveď by mu bola pravdepodobne vrátila veľký počet prívržencov, no toto výhražné posolstvo malo presne opačný účinok. Ranilo pýchu parlamentu, ktorý pociťoval silnú podporu meštianstva a Brousselovo prepustenie len posilnilo vedomie jeho sily. Preto odpovedal vyhlásením, že pôvodcom neporiadkov, ako sa všeobecne vie, je kardinál Mazarin, vyhlásil ho za nepriateľa kráľa a nepriateľa štátu a nariadil mu, aby ihneď opustil kráľovský dvor a do týždňa aj Francúzsko. Ak do tohto termínu rozkaz neposlúchne, parlament ho vydá napospas všetkým kráľovským poddaným.

Táto energická odpoveď, ktorú kráľovský dvor vôbec nečakal, stavala Paríž i Mazarina mimo zákon. Teraz záležalo na tom, kto zvíťazí – parlament alebo kráľovský dvor.

Kráľovský dvor sa pripravoval na útok a Paríž sa chystal na obranu. Mešťania sa venovali zvyčajnej práci vo chvíľach vzbury, naťahovali reťaze a vytŕhali dlažbu. Práve v tom čase, desiateho januára, im na čele s pánom koadjútorom prišla neočakávane pomoc: princ de Conti, brat princa de Condé, a vojvoda de Longueville, jeho švagor. Od tej chvíle boli všetci spokojní. Mali za sebou dvoch princov z kráľovskej krvi a výhodu, že ich je veľa.

Po búrlivej hádke vymenovali princa de Conti vrchným veliteľom kráľovských armád mimo Paríža a vojvodu d’Elbeuf, vojvodu de Bouillon a maršala de La Mothe jeho zástupcami. Vojvoda de Longueville bol bez hodnosti a bez titulu, uspokojil sa s funkciou poradcu svojho švagra. Z Vendôme prišiel aj pán de Beaufort.

Parížska armáda sa veľmi rýchlo zorganizovala. Ak majú mešťania dobrý impulz, preobliekajú sa za vojakov veľmi chytro. Devätnásteho januára sa ich improvizovaná armáda pokúsila o výpad, išlo jej však skôr o to, aby presvedčila seba a iných o vlastnej existencii, než aby sa pokúsila o niečo vážnejšie. Nad hlavou rozvinuli zástavu s čudným heslom: „Hľadáme svojho kráľa“, a v ďalších dňoch podnikali len menšie operácie, ktorých výsledok bol minimálny: zajali niekoľko stád a vypálili zo tri domy.

Takto prišiel február a hneď prvého pristáli naši štyria druhovia v Boulogne, rozdelili sa a po dvoch sa vybrali rôznymi smermi do Paríža. Po štyroch dňoch cesty došli dvaja z nich do okolia Nanterre. Mestu sa však vyhýbali, lebo neopatrný krok by ich mohol priviesť do rúk kráľovniných stúpencov. Athos sa len s veľkým sebazaprením podrobil všetkým opatreniam. Aramis však veľmi správne poznamenal, že nemajú právo byť neopatrní, keď im kráľ Karol zveril veľké a posvätné poslanie, a pretože ho prijali na popravisku, môže sa skončiť len pri nohách kráľovnej. Athos napokon ustúpil.

Celý Paríž bol ozbrojený a na predmestí sa naši cestovatelia stretli s dobrou strážou. Hliadka odmietla pustiť do mesta dvoch šľachticov s vojenskou hodnosťou.

„Kto ste, páni?“ pýtali sa.

„Dvaja šľachtici,“ odpovedal Athos.

„Odkiaľ idete?“

„Z Londýna.“

„Prečo prichádzate do Paríža?“

„Odovzdať posolstvo jej veličenstvu anglickej kráľovnej.“

„Ach, kdekto dnes chodí k anglickej kráľovnej!“ odvetil seržant. „Na strážnici už máme troch šľachticov, ktorí údajne idú k jej veličenstvu a teraz im kontrolujú doklady. Kde máte doklady vy?“

„Nemáme žiadne.“

„Ako to? Nemáte doklady?“

„Nemáme, prichádzame z Anglicka, ako sme vám už povedali, a vôbec nevieme, čo sa tu deje, lebo sme opustili Paríž pred kráľovým odchodom.“

„Ach, vy ste teda mazarinovci, ktorí by sa radi dostali k nám a špehovali nás!“ seržant sa tváril veľmi skúsene.

„Milý priateľu, keby sme boli mazarinovci, mali by sme všetky možné papiere,“ podotkol Athos, ktorý doposiaľ nechal odpovedať na otázky Aramisa. „Verte mi, že na vašom mieste by som nedôveroval skôr tým, ktorí majú všetko v poriadku.“

„Poďte na strážnicu,“ požiadal ich seržant, „a vysvetlite svoje dôvody veliteľovi stráže.“

Kývol na hliadku, tá sa postavila do pozoru, seržant išiel prvý a dvaja šľachtici za ním.

Strážnica bola plná mešťanov a obyčajných ľudí. Jedni hrali karty, ďalší popíjali, iní zase debatovali. V jednom kúte, kde ich ani nebolo vidieť, už sedeli traja šľachtici. Dôstojník v susednej miestnosti prezeral ich papiere.

Šľachtici sa na seba skúmavo pozreli. Tí v kúte mali na sebe dlhé a široké plášte, ktoré ich starostlivo priodievali. Jeden z nich bol menší a stál vzadu v tieni.

Keď seržant ohlásil, že podľa všetkého privádza dvoch mazarinovcov, traja šľachtici natiahli uši a spozorneli. Najmladší, ktorý medzitým urobil dva kroky dopredu, znovu cúvol a ostal v tieni. Všetci boli presvedčení, že sa do mesta nedostanú.

„Och, práve naopak, zdá sa, že sa tam dostaneme, lebo máme do činenia s rozumnými ľuďmi. Napokon, dalo by sa to urobiť celkom ľahko: stačí ohlásiť naše mená jej veličenstvu anglickej kráľovnej, ak sa za nás zaručí, dúfam, že nás pokojne necháte pokračovať v ceste.“

Šľachtic, schovaný v tieni, pri týchto slovách dvojnásobne spozornel, dokonca ho to tak veľmi prekvapilo, že plášťom, do ktorého sa ešte väčšmi zababušil, si zhodil klobúk. Zohol sa a rýchlo ho zodvihol.

„Och, videli ste?“ drgol Aramis Athosa lakťom.

„Čo?“ spýtal sa Athos.

„Tvár najmenšieho z tých troch šľachticov?“

„Nevidel.“

„Zdá sa mi… ale to nie je možné…“

Vtom sa vrátil seržant, ktorý si bol vo zvláštnej miestnosti u dôstojníka po rozkazy, ukázal na troch šľachticov, dal im papiere a povedal:

„Pusťte tých pánov, dokumenty sú v poriadku.“

Traja šľachtici kývli hlavou, vzali papiere a ponáhľali sa rýchlo preč. Aramis ich sledoval pohľadom, a keď najmenší prechádzal okolo nich, Aramis stisol Athosovi ruku.

„Čo vám je, drahý priateľ?“ spýtal sa Athos.

„Je to… akiste je to videnie.“

Potom sa obrátil k seržantovi a dodal:

„Pane, povedzte mi, poznáte šľachticov, ktorí práve odišli?“

„Poznám ich z papierov: sú to pán de Flamarens, pán de Châtillon a pán de Bruy, traja šľachtici, príslušníci frondy, ktorí idú za pánom vojvodom de Longueville.“

„To je čudné,“ Aramis odpovedal skôr sám sebe než seržantovi, „akoby som bol spoznal samého Mazarina.“

Seržant vybuchol do smiechu.

„Že by sa ten odvážil k nám, aby hlúpo odvisol na šibenici?“

„Ach, možno sa mýlim, nemám d’Artagnanov neomylný pohľad.“

„Kto tu hovorí o d’Artagnanovi?“ spýtal sa dôstojník, ktorý sa v tej chvíli objavil vo dverách.

„Och,“ Grimaud naňho vyvalil očil

„Čo je?“ spýtali sa Athos a Aramis odrazu.

„Planchet!“ odvetil Grimaud. „Planchet s vysokým golierom.“

„Páni de La Fère a d’Herblay sa vracajú do Paríža!“ zvolal. „Och, koľká radosť pre mňa, páni, lebo akiste sa idete pripojiť k pánom princom?“

„Ako vidíš, drahý Planchet,“ odvetil Aramis, zatiaľ čo Athos sa usmieval, keď videl, akú dôležitú hodnosť v meštianskom vojsku má bývalý Mousquetonov, Bazinov a Grimaudov druh.

„Pán d’Herblay, môžem sa vás spýtať, či nemáte nejaké správy o pánu d’Artagnanovi, ktorého meno ste pred chvíľou spomenuli?“

„Milý priateľ, rozišli sme sa s ním pred štyrmi dňami a domnievam sa, že už je v Paríži.“

„Nevrátil sa, pane, som si istý, že ešte do hlavného mesta nevkročil. Ibaže by ostal v Saint-Germain.“

„Nezdá sa mi, lebo máme schôdzku U kozičky.“

„Práve dnes som tam bol.“

„A krásna Madeleine o ňom nič nevie?“ spýtal sa Aramis s úsmevom.

„Veru nevie, pane, a netajím, že sa mi zdala veľmi znepokojená.“

„Je pravda, že sme sa nikde nezdržiavali, skôr by som povedal, že sme sa ponáhľali,“ odvetil Aramis. „Dovoľte mi, milý Athos, aby som sa poklonil Planchetovi a aby som sa nevyzvedal ďalej na nášho priateľa.“

„Ach, pán rytier!“ Planchet sa uklonil.

„Poručík?“ spýtal sa Aramis.

„Poručík s prísľubom, že sa čoskoro stanem kapitánom.“

„Veľmi pekné,“ odvetil Aramis, „a ako ste získali toľko pôct?“

„Viete, páni, že som zachránil pána de Rochefort?“

„Och, áno, povedal nám to.“

„Mazarin ma pri tej príležitosti len-len že nedal obesiť, čím som sa stal populárnejším, než som bol.“

„A vďaka tej popularite…“

„Nie veru, vďaka niečom lepšiemu. Viete, páni, že som slúžil v piemontskom pluku ako seržant?“

„Vieme.“

„No a keď jedného dňa nikto nevedel postaviť do radu húfy ozbrojených mešťanov, lebo jedni vykročili ľavou a druhí pravou nohou, podarilo sa mi ich naučiť pochodovať, a tak som sa na cvičisku stal poručíkom.“

„Pozrime sa, aké vysvetlenie?!“ začudoval sa Aramis.

„Máte teda so sebou veľa šľachty?“ poznamenal Athos.

„Určite! Ako už iste viete, máme na svojej strane pána princa de Conti, pána vojvodu de Longueville, pána vojvodu de Beaufort, pána vojvodu d’Elbeuf, vojvodu de Bouillon, vojvodu de Chevreuse, pána de Brissac, maršala de La Mothe, pána de Luynes, markíza de Vitry, princa de Marcillac, markíza de Noirmutiers, grófa de Fiesque, markíza de Laigues, grófa de Montrésor, markíza de Sévigné, a čo ja viem ešte koho?“

„A pána Raoula de Bragelonne?“ spýtal sa Athos vzrušene. „D’Artagnan mi povedal, že vám ho odporúčal, keď odchádzal z Francúzska, milý Planchet.“

„Áno, pán gróf, ako keby to bol jeho vlastný syn a musím povedať, že som ho ani na chvíľu nestratil z dohľadu.“

„Má sa teda dobre?“ Athosov hlas prezrádzal radosť. „Nič sa mu nestalo?“

„Nič, pane.“

„A býva?“

„Stále v hostinci U Karola Veľkého.“

„Kde trávi dni?…“

„Zavše u anglickej kráľovnej, zavše u pani de Chevreuse. S grófom de Guiche sú nerozluční priatelia.“

„Ďakujem, Planchet, ďakujem!“ Ahtos mu chcel stisnúť ruku.

„Och, pán gróf,“ Planchet sa jeho ruky dotkol len končekmi prstov.

„Ech, čo to robíte, gróf? Bývalému sluhovi?“ namietal Aramis.

„Priateľovi,“ odvetil Athos, „povedal mi, čo je s Raoulom.“

„A teraz, páni, čo mienite robiť?“ spýtal sa Planchet, ktorý Aramisovu poznámku prepočul.

„Vrátiť sa do Paríža, ak nám dáte priepustku, milý pán Planchet?“ povedal Athos a uklonil sa.

„Akože? Či vám dám priepustku? Pán gróf, vari sa mi vysmievate!“

Obrátil sa k svojim vojakom a rozkázal:

„Pusťte týchto pánov, poznám ich, sú to priatelia pána de Beaufort.“

„Nech žije pán de Beaufort!“ vykríkla celá strážnica a uvoľnila cestu Athosovi a Aramisovi.

Iba seržant podišiel k Planchetovi a zašepkal:

„Ako? A bez papierov?“

„Bez papierov,“ prikývol Planchet.

„Dajte si pozor, kapitán,“ pokračoval seržant, prisudzujúc Planchetovi hodnosť, ktorú mu ešte len sľúbili, „dajte si pozor, jeden z tých troch mužov, ktorí odišli pred chvíľou, mi pošepkal, aby sme týmto pánom nedôverovali.“

„Osobne za nich ručím,“ vyhlásil Planchet nadnesene.

„Dovidenia, kapitán,“ povedal Aramis šibalským tónom, „ak sa nám niečo prihodí, odvoláme sa na vás.“

„Pane, vždy som vaším služobníkom.“

„Tomu šibalovi to myslí, a poriadne,“ poznamenal Aramis, vysadajúc na koňa.

„Akože by mu aj nemyslelo, keď tak dlho čistil klobúk svojmu pánovi?“ povedal Athos a takisto vysadol na koňa.

LXXXI. Vyslanci

Obaja priatelia sa ihneď vydali na cestu. Schádzali dosť prudkým svahom na predmestí, a keď zišli dolu, s veľkým údivom zistili, že parížske ulice sa zmenili na rieky a námestia na jazerá. Po prudkých lejakoch, ktoré trvali celý január, sa Seina vyliala a zaplavila polovicu mesta.

Athos a Aramis sa na koňoch statočne pustili do tejto záplavy, čoskoro sa však úbohé zvieratá brodili vo vode po prsia a obaja priatelia museli zosadnúť a najať si loďku. Sluhom rozkázali, aby na nich čakali pri les Halles.

V loďke nakoniec dorazili k Louvru. Bola tmavá noc a Paríž vo svetle slabých chvejúcich sa lámp, uprostred týchto rybníkov, s člnmi plnými ozbrojených hliadok, ktoré sa v tme dorozumievali výkrikmi, poskytoval zaujímavé divadlo. Aramis, v ktorom veľmi rýchlo vzplanul bojový zápal, ním bol nadšený.

Prišli ku kráľovnej, ale museli počkať v predsieni, lebo jej veličenstvo malo práve u seba šľachticov, ktorí priniesli správy z Anglicka.

„My nielenže prinášame správy z Anglicka, ale odtiaľ aj prichádzame,“ povedal Athos sluhovi, ktorý im to oznámil.

„Ako sa voláte, páni?“ spýtal sa sluha.

„Gróf de La Fère a rytier d’Herblay,“ odvetil Aramis.

„Ach, páni,“ povedal sluha, keď počul mená, ktoré kráľovná často s nádejou spomínala, „potom je to niečo iné, myslím, že jej veličenstvo by mi neodpustilo, keby som vás nechal čakať čo len chvíľu. Poďte so mnou, prosím.“

Kráčal napred, Athos a Aramis za ním. Predo dvermi do miestnosti, v ktorej bola kráľovná, im sluha kývol, aby počkali. Otvoril dvere a oznámil:

„Madam, dúfam, že vaše veličenstvo mi odpustí, že som nedodržal rozkaz, keď sa dozvie, že prichádzam ohlásiť pána grófa de La Fère a pána rytiera d’Herblay.“

Keď kráľovná počula tieto dve mená, vykríkla od radosti.

„Úbohá kráľovná!“ zašepkal Athos.

„Och, nech vstúpia, nech vstúpia!“ zvolala princezná a rozbehla sa ku dverám. Úbohé dieťa, nikdy neopustilo svoju matku a pokúšalo sa nahradiť jej svojou starostlivosťou neprítomnosť svojich dvoch bratov a sestry.

„Poďte ďalej, milí páni!“ povedala princezná a sama otvorila dvere.

Athos a Aramis vošli do miestnosti. Kráľovná sedela v kresle a pred ňou stáli dvaja šľachtici z tých troch, s ktorými sa stretli na strážnici.

Boli to pán de Flamarens a Gaspard de Coligny, vojvoda de Châtillon, brat vojvodu, ktorý padol pred ôsmimi rokmi v súboji na Place Royale v súboji kvôli pani de Longueville.

Keď ohlásili dvoch priateľov, šľachtici trochu cúvli a čosi si znepokojene pošepli.

„Tak čo, páni?“ zvolala anglická kráľovná, keď videla Athosa a Aramisa. „Konečne ste prišli, moji verní priatelia. Štátni poslovia však prišli skôr než vy. Kráľovský dvor sa dozvedel správy z Londýna, keď ste sa blížili k parížskym bránam a teraz mi pán de Flamarens a pán de Châtillon prinášajú od jej veličenstva kráľovnej Anny Rakúskej najčerstvejšie správy.“

Aramis a Athos na seba pozreli. Prekvapil ich pokoj, ba čo viac, radosť, ktorá žiarila kráľovnej z očí.

„Ráčte pokračovať,“ obrátila sa kráľovná na pána de Flamarens a pána de Châtillon, „vraveli ste, že jeho veličenstvo Karol I., môj vznešený pán, bol odsúdený na smrť napriek želaniu väčšiny anglických poddaných.“

„Áno, madam,“ vyjachtal Châtillon.

Athos a Aramis sa na seba dívali s čoraz väčším údivom.

„A že ho vyviedli na popravisko,“ pokračovala kráľovná, „na popravisko! Ó, božemôj! Ó, kráľ môj! A že ho zachránil rozhorčený ľud?“

„Áno, madam,“ odpovedal Châtillon tak potichu, že to dvaja šľachtici sotva počuli, hoci veľmi napínali uši.

Kráľovná, plná ušľachtilej vďačnosti zopäla ruky a dcéra objala matku okolo krku a pobozkala ju s očami plnými sĺz radosti.

„Teraz nám už ostáva len zložiť vášmu veličenstvu najponíženejšie poklony,“ povedal Châtillon, ktorého, ako sa zdalo, táto úloha ťažila a začal sa červenať, keď sa naňho Athos uprene a prenikavo zadíval.

„Ešte chvíľočku, páni,“ zastavila ich kráľovná. „Chvíľočku, prosím, ako ste počuli, pán de La Fère a pán d’Herblay prichádzajú z Londýna a ako očití svedkovia nám istotne povedia podrobnosti, ktoré nepoznáme. Tlmočte tieto detaily kráľovnej, mojej dobrej sestre. Vravte, páni, vravte, počúvam vás. Nič predo mnou neskrývajte, na nič nezabudnite. Keď jeho veličenstvo ešte žije a jeho kráľovská česť je zachránená, všetko ostatné mi je ľahostajné.“

Athos zbledol a priložil si ruku na srdce.

„Nuž, pane, rozprávajte, prosím vás,“ povzbudzovala Athosa kráľovná, keď videla jeho posunok a bledú tvár.

„Prepáčte, madam, ale nemôžem nič dodať k tomu, čo povedali títo páni, kým neuznajú, že sa mýlili,“ povedal napokon Athos.

„Mýlili sa?“ kráľovnej sa zastavil dych. „Mýlili?… Čo to znamená, panebože!“

„Pane, ak sa mýlime,“ obrátil sa pán de Flamarens k Athosovi, „mýli sa aj kráľovná a predpokladám, že nemáte v úmysle ju opravovať, lebo by ste museli obviniť jej veličenstvo zo lži.“

„Kráľovná, pane?“ pokračoval Athos pokojným, ale chvejúcim sa hlasom.

„Áno,“ Flamarens sklopil zrak.

Athos len smutne povzdychol.

„Nepochádza tento omyl od človeka, ktorý išiel s vami a ktorého sme videli na strážnici pri bráne de Roule?“ spýtal sa Aramis s vyzývavou zdvorilosťou. „Lebo ak sa s pánom de La Fère nemýlime, do Paríža ste prichádzali traja.“

Châtillon a Flamarens sa zachveli.

„Povedzte mi jasne, gróf, čo sa stalo,“ zvolala kráľovná s rastúcou úzkosťou. „Na čele vám vidím zúfalstvo, vaše ústa váhajú oznámiť mi nejakú strašnú správu, ruky sa vám chvejú… Och, božemôj, božemôj, čo sa vlastne stalo?“

„Pane, zľutuj sa nad nami!“ kľakla si mladá princezná pri matke na kolená.

„Pane, ak prichádzate so smutnou správou, správate sa ako krutý človek, keď to oznamujete kráľovnej,“ povedal Châtillon.

Aramis podišiel tak blízko k Châtillonovi, že sa ho takmer dotýkal.

„Pane, nazdávam sa, že nemáte v úmysle určovať pánu grófovi de La Fère a mne, čo máme hovoriť?“ zovrel pery a oči sa mu výhražne leskli.

Athos s rukou na srdci a so sklonenou hlavou sa zatiaľ priblížil ku kráľovnej a dojato jej povedal:

„Madam, panovníci, vyvolení, aby stáli nad ostatnými ľuďmi, dostali od nebies aj srdce schopné ľahšie znášať tie najväčšie nešťastia, lebo ich srdce sa podieľa na tejto nadradenosti. Zdá sa mi preto, že s veľkou kráľovnou, ako je jej veličenstvo, sa nemá zaobchádzať ako so ženou nášho stavu. Vám, kráľovná, osudom určenej prežiť všetky útrapy na tomto svete, predkladáme výsledok poslania, ktorým ste nás poctili.“

Athos pokľakol pred chvejúcou sa a zmeravenou kráľovnou, vybral spoza košele diamantový rad uložený v malej skrinke, ktorý kráľovná odovzdala lordovi Winterovi pred jeho odchodom, a snubný prsteň, ktorý Karol pred smrťou odovzdal Aramisovi. Skrinku otvoril a podal ju kráľovnej s nemou a hlbokou bolesťou.

Kráľovná vystrela ruku, vzala prsteň, kŕčovito ho priložila k ústam a nevydajúc zo seba vzdych ani vzlyk, vystrela ruky a v bezvedomí klesla do náručia svojich dám a dcéry.

Athos pobozkal okraj šiat nešťastnej vdovy, majestátne vstal a hlboko zapôsobiac na prítomných povedal:

„Ja, gróf de La Fère, šľachtic, ktorý nikdy neklamal, prisahám najprv pred Bohom a potom pred touto úbohou kráľovnou, že sme na anglickej pôde urobili všetko, čo sa dalo, aby sme zachránili kráľa. A teraz, rytier,“ dodal a obrátil sa ku grófovi d’Herblay, „poďme, naša úloha sa skončila.“

„Ešte nie, ešte by sme mali povedať slovo týmto pánom,“ zastavil ho Aramis.

Obrátil sa k Châtillonovi a povedal:

„Pane, boli by ste taký láskavý a vyšli by ste na chvíľu von, aby som vám povedal niečo, čo nemôže počuť kráľovná?“

Châtillon nepovedal ani slovo, len sa uklonil na znak súhlasu. Athos a Aramis vyšli prví, Châtillon a Flamarens za nimi. Mlčky prešli po chodbe a vyšli na pustú terasu. Aramis sa obrátil k vojvodovi de Châtillon a povedal:

„Pane, zdá sa mi, že ste sa k nám pred chvíľou správali veľmi smelo. Nie je to správne, najmä keď ide o ľudí, ktorí priniesli kráľovnej správy od klamára.“

„Pane!“ zvolal Châtillon.

„Čo ste teda urobili s pánom de Bruy?“ spýtal sa ironicky Aramis. „Nezamenil si náhodou výzor za tvár, ktorá sa nápadne podobá tvári pána Mazarina? Je známe, že v Kráľovskom paláci je veľa talianskych masiek, od masky harlekýna až po masku Pantalona.“

„Zdá sa mi, že nás provokujete,“ zúril Flamarens.

„Vám sa to len zdá, páni?!“

„Rytier, rytier!“ tíšil Aramisa Athos.

„Nechajte ma, dobre viete, že nemám rád nedokončené veci,“ Aramis bol už rozpálený.

„Tak ich teda dokončite,“ povedal Châtillon s pýchou, ktorá sa vyrovnala Aramisovej povýšenosti.

Aramis sa uklonil:

„Páni, keby tu bol niekto iný než ja a pán gróf de La Fère, ten by vás dal zatknúť, lebo máme v Paríži niekoľko priateľov, ale my vám navrhujeme spôsob, ktorý vám dovolí pokojne sa vytratiť. Poďte sa s nami pozhovárať na päť minút s mečom v ruke na tejto terase.“

„S radosťou,“ odvetil Châtillon.

„Okamih, páni,“ zvolal Flamarens. „Uznávam, že je to lákavý návrh, ale v tejto chvíli ho nemôžeme prijať.“

„A prečo?“ spýtal sa Aramis posmešne. „Ste opatrní hádam preto, že je nablízku Mazarin?“

„Och, Flamarens, pochopte,“ vravel Châtillon, „neodpovedať na výzvu znamená zanechať na svojom mene a cti veľkú škvrnu.“

„To si aj ja myslím,“ prisvedčil Aramis.

„A predsa neodpoviete a páni si budú čoskoro myslieť to, čo ja.“

Aramis zavrtel hlavou a tváril sa neuveriteľne bezočivo.

Châtillon si to všimol a chopil sa meča.

„Vojvoda,“ tíšil ho Flamarens, „zabúdate, že zajtra velíte neobyčajne dôležitej výprave a že do zajtra teda nepatríte sebe, ale pánu Princovi, ktorý vás vybral a kráľovnej, ktorá to schválila.“

„Dobre, tak sa zídeme pozajtra ráno,“ navrhol Aramis.

„Do pozajtra rána je dlho, páni,“ riekol Châtillon.

„Ja neurčujem termín a nežiadam odklad, tým skôr, že sa môžeme na tej výprave stretnúť, ako sa zdá,“ odvrkol Aramis.

„Áno, pane, máte pravdu,“ zvolal Châtillon, „bude pre nás veľké potešenie, ak sa budete namáhať a prídete až k charentonským bránam.“

„Prečo nie, pane?! Kvôli tomu, aby som mal česť stretnúť sa s vami, šiel by som až na koniec sveta. Tým skôr prejdeme jednu alebo dve míle.“

„Tak teda zajtra, pane.“

„Rátam s tým. Choďte si za svojím kardinálom. Ale najskôr prisahajte na svoju česť, že sa mu nezmienite ani slovkom o našom návrate.“

„Dávate si podmienky?“

„Prečo nie?“

„Pretože podmienky si môžu dávať víťazi, a vy nie ste víťazi, páni.“

„Potom tasme ihneď. Nám je to jedno, my nevelíme zajtrajšej výprave.“

Châtillon a Flamarens na seba pozreli. V Aramisovej reči a posunkoch bolo toľko irónie, že Châtillon len veľmi ťažko udržiaval hnev na uzde. Stačilo však jediné Flamarensovo slovo, aby sa opanoval.

„Tak dobre,“ pristal, „nech je, ako chcete, náš spoločník sa nedozvie o tom, čo sa stalo. Vy mi však zase sľúbte, pane, že zajtra určite prídete do Charentonu.“

„Ach, nebojte sa, páni,“ uisťoval ich Aramis.

Štyria šľachtici sa pozdravili, tentoraz však Châtillon a Flamarens vyšli z Louvru prví a Athos a Aramis sa pobrali za nimi.

„Aramis, na koho ste sa nasrdili?“ spýtal sa Athos.

„Nuž, doparoma, na tých, na ktorých som sa potom vrhol.“

„A čo vám urobili?“

„Vari ste nevideli?“

„Nevidel.“

„Uškŕňali sa, keď sme prisahali, že sme v Anglicku splnili svoje poslanie. Buď tomu verili, alebo neverili. Ak tomu verili, chceli nás svojím úškľabkom uraziť, ak tomu neverili, takisto nás urazili, a preto im musíme ihneď ukázať, že za niečo stojíme. Napokon ma vôbec nemrzí, že súboj odložili na zajtra. Nazdávam sa, že dnes večer nás čaká niečo lepšie ako tasenie mečov.“

„A čo nás čaká?“

„Doparoma, musíme zajať Mazarina.“

Athos pohŕdavo zošpúlil pery.

„Aramis, viete, že podobné veci sa mi nepáčia.“

„Prečo?“

„Lebo sa veľmi podobajú úskokom.“

„Ach, Athos, vy by ste boli naozaj čudný veliteľ armády. Bojovali by ste len za bieleho dňa, oznámili by ste nepriateľovi hodinu útoku a zdržiavali by ste sa, aby ste proti nemu v noci nič nepodnikli zo strachu, aby vás neobvinil, že využívate tmu.“

Athos sa usmial.

„Viete, že človek nemôže zmeniť svoju povahu, a napokon, viete vari, ako na tom sme, a či by Mazarinovo zatknutie nebolo pre nás skôr horšie ako lepšie, či by nebolo skôr chybou než víťazstvom?“

„Athos, povedzte priamo, že neschvaľujete môj nápad.“

„Naopak, myslím, že vo vojne je dobrý, ale…“

„Ale čo?“

„Myslím, že ste nemali nútiť tých pánov, aby prisahali, že Mazarinovi nič nepovedia. Tým, že ste ich prinútili prisahať, zaviazali ste sa, že nič nepodniknete.“

„Na nič som sa nezaviazal, to prisahám, cítim sa úplne voľný. Poďme, poďme, Athos, poďme!“

„Kam?“

„K pánu de Beaufort alebo k pánu de Bouillon, povieme im, čo je vo veci.“

„Áno, ale pod jednou podmienkou, že začneme s koadjútorom. Je to kňaz. Vyzná sa v otázkach svedomia, zveríme sa mu.“

„Ach, ten všetko pokazí, všetko si privlastní,“ šomral Aramis, „radšej skončme u neho, ale nezačínajme.“

Athos sa usmial. Bolo vidieť, že v kútiku duše už pomýšľa na niečo, o čom sa ešte nezmienil.

„Nuž dobre, a kým začneme?“ spýtal sa.

„Pánom de Bouillon, ak chcete, máme ho hneď prvého po ceste.“

„Dovolíte mi teraz niečo urobiť?“

„Čo?“

„Chcem zájsť do hostinca U Karola Veľkého a objať Raoula.“

„Prečo nie, pôjdem s vami a objímeme ho obaja.“

Nastúpili do člna, v ktorom sa doviezli, a dali sa dopraviť k les Halles. Tam našli Grimauda a Blaisoisa s koňmi, potom sa všetci štyria pobrali do Guénégaudovej ulice.

Raoul v hostinci U Karola Veľkého nebol. V ten deň dostal rozkaz od pána Princa a s Olivainom ihneď odišiel.

LXXXII. Traja zástupcovia hlavného veliteľa

Z hostinca U Karola Veľkého sa Athos a Aramis pobrali do paláca vojvodu de Bouillon.

Noc bola tmavá a hoci sa blížili tiché hodiny samoty, stále bolo počuť rozličné zvuky, aké náhle prebúdzajú mesto v obkľúčení. Na každom kroku stáli barikády, na každom ohybe ulice boli ponapínané reťaze, na každej križovatke stáli stany. Hliadky chodili sem a ta a vymieňali si heslá, poslovia, ktorých vyslali rôzni velitelia, behali po námestiach. Početné vzrušené rozhovory, svedčiace o pobúrených mysliach, sa ozývali medzi mierumilovnými obyvateľmi, postávajúcimi v oknách, aj medzi bojovnejšími spoluobčanmi, ktorí pobehovali po uliciach s halapartňami alebo hákovnicami.

Athos a Aramis neprešli ani sto krokov, aby ich nezastavili hliadky na barikádach a nepýtali sa ich na heslo. Odpovedali, že idú s veľmi dôležitou správou k pánu de Bouillon. Dostali aj sprievodcu, ktorý ich mal strážiť pod zámienkou, že ich odprevadí a uľahčí im prechod cez hliadky. Sprievodca kráčal pred nimi a spieval jeden z najnovších trioletov:

Chrabrý pán de Bouillon

trápenie má s pakostnicou.

Keď prichádzali k Bouillonskému palácu, stretli sa s troma jazdcami, ktorí zrejme poznali každé heslo, lebo išli bez sprievodcu a bez eskorty. Keď dorazili k barikádam, vymenili si so strážami zopár slov a s prejavmi úcty, prislúchajúcej podľa všetkého ich hodnosti, dostali sa na druhú stranu. Keď ich Athos a Aramis zbadali, pristavili sa.

„Gróf, vidíte?“ upozornil ho Aramis.

„Áno,“ odvetil Athos.

„Čo si myslíte o tých troch jazdcoch?“

„A čo vy, Aramis?“

„Že sú to naši traja muži.“

„Nemýlite ste sa, celkom isto som spoznal pána de Flamarens.“

„Ja zase pána de Châtillon.“

„A jazdec v hnedom plášti?“

„To je kardinál.“

„Osobne.“

„Čo, dočerta, sa opovažuje robiť tak blízko Bouillonského paláca?“ spýtal sa Aramis.

Athos sa usmial, ale neodpovedal. O päť minút zaklopali u princa na bránu.

Stráž stála pri bráne a hliadka bola aj na nádvorí, pripravená splniť rozkazy zástupcu princa de Conti.

Pieseň neklamala, pán vojvoda de Bouillon mal skutočne pakostnicu a ležal v posteli. Pre túto vážnu chorobu nemohol vysadnúť na koňa celý mesiac, to znamená od tých čias, čo bol Paríž v obkľúčení. Hneď však odkázal, že je ochotný prijať pána grófa de la Fère a rytiera d’Herblay.

Oboch priateľov uviedli k pánu vojvodovi de Bouillon.

Chorý ležal v izbe, kde mal okolo seba samé vojenské veci. Po stenách boli rozvešané kordy, bambitky, panciere, arkebúzy a ľahko sa dalo uhádnuť, že pán de Bouillon narobí veľa starostí nepriateľom parlamentu, len čo sa zbaví pakostnice. Zatiaľ bol však na svoju veľkú ľútosť, ako vravieval, nútený ostať v posteli.

„Ach, páni,“ zvolal, keď zazrel vchádzať dvoch návštevníkov; chcel sa nadvihnúť na posteli, ale od bolesti sa len zaškľabil, „ste veľmi šťastní, môžete nasadnúť na kone, chodiť sem a tam a bojovať za práva ľudu. Ako vidíte, ja som pripútaný k posteli. Čertovská pakostnica!“

„Vaša milosť,“ povedal Athos, „vraciame sa z Anglicka a našou prvou starosťou po príchode do Paríža bolo prísť sa spýtať, ako sa máte.“

„Veľmi pekne ďakujem, páni, ďakujem!“ tešil sa vojvoda. „Ako vidíte, so zdravím je to zlé… Čertovská pakostnica! Ach, prichádzate z Anglicka? Kráľ Karol sa má dobre, ako som sa práve dozvedel.“

„Je mŕtvy, vaša milosť,“ povedal Aramis.

„Ale,“ prekvapil sa vojvoda.

„Zomrel na popravisku, odsúdil ho parlament.“

„To nie je možné!“

„Popravili ho pred našimi očami.“

„Čo mi to teda vravel pán de Flamarens?“

„Pán de Flamarens?“ zopakoval Aramis.

„Áno, práve odišiel.“

Athos sa usmial a spýtal sa:

„S dvoma spoločníkmi?“

„Áno, s dvoma spoločníkmi,“ potvrdil vojvoda. Potom dodal s určitým nepokojom: „Hádam ste ich stretli?“

„Áno, stretli, a tuším, že na tejto ulici,“ odvetil Athos a pozrel s úsmevom na Aramisa, ktorý mu pohľad opätoval, pravda, s trochu udiveným výrazom v tvári.

„Čertovská pakostnica!“ zvolal pán de Bouillon, ktorému očividne nebolo dobre.

„Vaša milosť, v záujme Parížanov zostaňte na čele armády, hoci ste chorľavý. Vaša statočnosť a vytrvalosť vzbudzujú vo mne i v pánovi d’Herblay obdiv.“

„Máte pravdu, páni. Je potrebné obetovať sa verejným problémom, vy sami ste svojou oddanosťou a chrabrosťou príkladom, vám vďačí môj drahý priateľ vojvoda de Beaufort za slobodu a hádam i za svoj život. A tak, ako vidíte, obetujem sa, ale priznávam, že som už na konci so silami. Srdce je zdravé, hlava v poriadku, ale zabíja ma tá čertovská pakostnica. Priznávam, že keby kráľovský dvor vyhovel mojim spravodlivým požiadavkám na odškodné, ktoré prisľúbil bývalý kardinál, keď mi vzali Sedanské kniežatstvo, áno, priznávam, že keby mi dali panstvo v tej istej hodnote, keby som dostal náhradu za to, že nepoberám dôchodok z majetku od tých čias, čo mi ho vzali, to znamená celých osem rokov, keby priznali titul princa členom môjho rodu a keby môjho brata vojvodu de Turenne dosadili na jeho veliteľstvo, určite by som sa ihneď utiahol na svoje statky a nechal by som, nech si kráľovský dvor a parlament vyrovnávajú účty, ako len chcú.“

„A mali by ste pravdu, vaša milosť,“ povedal Athos.

„Je to váš názor, ak sa nemýlim, pán gróf de La Fère?“

„Do písmena.“

„A vy, pán rytier d’Herblay, ste tej istej mienky?“

„Úplne.“

„Nuž, uisťujem vás, páni,“ pokračoval vojvoda, „že najpravdepodobnejšie sa zachovám, ako mi radíte. Kráľovský dvor prichádza s určitými návrhmi, záleží len na mne, či ich prijmem. Doposiaľ som ich odmietal, ale pretože takí ľudia ako vy mi vravia, že sa mýlim, a najmä preto, že mi táto diabolská pakostnica nedovoľuje slúžiť Parížanom, namojveru, mám chuť podľahnúť vašej rade a prijať návrh pána de Châtillon.“

„Prijmite ho, pane, prijmite,“ radil mu Aramis.

„Veruže ho prijmem. Dokonca ma mrzí, že som ho dnes večer takmer zamietol… zajtra je však rokovanie, uvidíme.“

Obaja priatelia sa vojvodovi uklonili.

„Choďte, páni,“ lúčil sa vojvoda, „choďte, určite ste po ceste veľmi unavení. Úbohý kráľ Karol! Napokon, trochu si bol sám na vine a nás musí upokojovať skutočnosť, že Francúzsko si v tejto veci nemá čo vyčítať a že na jeho záchranu urobilo všetko, čo sa len dalo.“

„Och, pokiaľ ide o to, sme očitými svedkami,“ odvetil Aramis. „Najmä pán de Mazarin…“

„Nuž vidíte, som veľmi rád, že mi to potvrdzujete, kardinál je v podstate dobrý človek, a keby nebol cudzinec… dostalo by sa mu spravodlivosti. Ech, čertovská pakostnica!“

Athos a Aramis vyšli z miestnosti a výkriky pána de Bouillon ich odprevádzali až do predizby. Úbohý princ nepochybne trpel ako zatratenec.

Keď došli k bráne, Aramis sa spýtal Athosa:

„Čo naňho poviete?“

„Na koho?“

„Doparoma, na pána de Bouillon?“

„Priateľu, poviem len to, čo triolet nášho sprievodcu,“ odpovedal Athos.

Chrabrý pán de Bouillon

trápenie má s pakostnicou.

„Vidíte, vôbec som sa nezmienil o tom, čo nás k nemu viedlo,“ povedal Aramis.

„Počínali ste si opatrne, inakšie by bol dostal nový záchvat. Poďme k pánu de Beaufort.“

Obaja priatelia sa pobrali do Vendômského paláca. Keď tam došli, odbíjalo desať. Vendômský palác strážili rovnako svedomito a vyzeral asi tak bojovne ako palác pána de Bouillon. Všade boli hliadky, na nádvorí stráže a pyramídy pušiek, osedlané kone priviazané o krúžky. Keď Athos a Aramis prichádzali, dvaja jazdci vychádzali z nádvoria a museli cúvnuť, aby sa mušketieri dostali dnu.

„Ale, ale, páni, toto je určite noc neustálych stretnutí,“ spoznal ich Aramis. „Priznávam, že by sme boli nešťastní, keby sme sa nemohli stretnúť zajtra, keď sme sa toľko ráz stretli dnes večer.“

„Och, ak ide len o to, môžete byť pokojný, pane,“ odpovedal Châtillon, „ak sa stretávame v noci a nechceme to, určite sa stretneme vo dne, ak sa budeme chcieť stretnúť.“

„V to dúfam, pane,“ odvetil Aramis.

„Som o tom presvedčený,“ povedal vojvoda.

Páni de Flamarens a de Châtillon išli svojou cestou, Athos a Aramis zoskočili z koní.

Len čo hodili uzdu sluhom a vyzliekli si plášte, podišiel k nim akýsi muž, chvíľu ich pri slabom svetle lampáša uprostred dvora pozoroval, potom prekvapene vykríkol a mocne ich objal.

„Gróf de La Fère! Rytier d’Herblay! Vy ste v Paríži?“

„Rochefort!“ zvolali obaja priatelia naraz.

„Áno, bezpochyby. Ako viete, prišli sme z Vendôme pred štyrmi dňami a chystáme sa podkúriť Mazarinovi. Predpokladáme, že ste stále na našej strane?“

„Viac než kedykoľvek predtým. A čo vojvoda?“

„Zúri na kardinála. Viete, aké úspechy má náš drahý vojvoda: je skutočným kráľom Paríža, nemôže ani päty vytiahnuť z domu, aby sa neobával, že ho udusia.“

„Ach, tým lepšie,“ povedal Aramis. „Ale povedzte mi, neodchádzali od vás pán de Châtillon a pán de Flamarens?“

„Áno, mali schôdzku s vojvodom. Určite ich poslal Mazarin, ale ručím vám za to, že natrafili na toho pravého.“

„Výborne!“ povedal Athos. „A nedostalo by sa nám tej cti, aby sme uvideli jeho výsosť?“

„Prečo nie? Ihneď! Viete, že je vždy ochotný vás prijať. Poďte za mnou, preukážte mi tú česť, aby som vás mohol uviesť.“

Rochefort kráčal napred a dvaja priatelia za ním. Otvárali sa pred ním všetky dvere. Pán de Beaufort sa práve chystal zasadnúť za stôl. Množstvo problémov oddialilo jeho večeru, ale aj napriek tomu princ v okamihu vstal zo stoličky, ktorú si už priťahoval k stolu, a pobral sa rýchlo v ústrety dvom priateľom, len čo Rochefort oznámil ich mená.

„Ech, doparoma, vitajte, páni,“ povedal. „Navečeriate sa so mnou, však? Boisjoli, povedz Noirmontovi, že mám dvoch hostí. Páni, poznáte Noirmonta? Je to môj správca domu, nástupca otca Marteaua, ktorý pripravuje tie vynikajúce paštéty. Boisjoli, nech mi pošle jednu, ale nie takú, akú pripravil La Raméeovi. Pánbohzaplať, už nepotrebujeme povrazové rebríky, dýky ani hrušky do úst.“

„Vaša milosť, netrápte kvôli nám svojho slávneho správcu domu, ktorého prednosti tak dobre poznáme. Dnes večer s dovolením vašej výsosti budeme mať česť popýtať sa len na vaše zdravie a žiadať si rozkazy.“

„Och, ako vidíte, páni, zdravie mi slúži výborne. Zdravie, ktoré odolávalo celých päť rokov v Bastile za pána de Chavigny, vydrží všetko. Pokiaľ ide o rozkazy, namojveru, bol by som v pomykove, keby som vám ich mal dávať, lebo teraz vydáva rozkazy každý, a ak to takto pôjde ďalej, ja ich prestanem vydávať.“

„Naozaj?“ spýtal sa Athos. „Myslel som, že parlament sa spolieha na vašu jednotu.“

„Ale áno, naša jednota je krásna! S vojvodom de Bouillon to ešte ide, má pakostnicu a nezíde z postele, dá sa s ním dohodnúť, ale s pánom d’Elbeuf a jeho synmi, s tými slonmi… Poznáte triolet o vojvodovi d’Elbeuf, páni?“

„Nepoznáme, vaša milosť.“

Vojvoda začal spievať:

Pán d’Elbeuf a jeho mlaď

na Place Royale vyčíňajú,

všetkých štyroch tam vidno dupotať,

pán d’Elbeuf a jeho mlaď.

Ale v čase, keď treba bojovať,

vojenskému duchu zbohom dajú.

Pán d’Elbeuf a jeho mlaď

na Place Royale vyčíňajú.

„Dúfam, že s koadjútorom je to inakšie?“ povedal Athos.

„Ach, pravdaže, s koadjútorom je to ešte horšie. Boh vás chráň pred hašterivými prelátmi, najmä ak pod sutanou nosia brnenie! Namiesto toho, aby pokojne sedel vo svojom biskupskom sídle a spieval tedeum za víťazstvá, ktoré nedobyjeme, alebo za víťazstvá, z ktorých odchádzame s porážkou, viete, čo robí?“

„Nie.“

„Stavia pluk, ktorý pomenoval po sebe, korintský. Vymenováva poručíkov a kapitánov ako francúzsky maršal a plukovníkov ako kráľ.“

„Áno, ale keď bude treba bojovať, dúfam, že ostane vo svojom arcibiskupskom sídle?“ poznamenal Aramis.

„Kdežeby, milý d’Herblay, to sa mýlite! Keď treba bojovať, bojuje, dokonca tak, že strýkovou smrťou si vyslúžil kreslo v parlamente, a teraz sa ustavične niekde motá pod nohami: v parlamente, v rade i v boji. Princ de Conti je len zdanlivo veliteľom, a aké je to zdanie! Hrbatý princ! Ach, páni, všetko je mizerné! Všetko je mizerné!“

„Vaša výsosť je teda nespokojná?“ spýtal sa Athos a pozrel na Aramisa.

„Nespokojná, gróf? Povedzte radšej, že moja výsosť je rozzúrená. A viete ako? Poviem to len vám, nikomu inému by som to nepovedal. Keby kráľovná uznala svoju vinu a povolala matku z vyhnanstva a mne dala na doživotie admirálstvo, ktoré mal môj otec a ktoré mi pri jeho smrti bolo sľúbené, veľmi by som nerozmýšľal a cvičil by som psy, ktoré by som naučil rozprávať, že vo Francúzsku sú ešte väčší zlodeji než pán de Mazarin.“

Tentoraz sa Athos a Aramis pozreli na seba s úsmevom. Aj keby neboli stretli pána de Châtillon a pána de Flamarens, boli by iste prišli na to, že sa tu títo páni zastavili, ale ani slovkom sa nezmienili o prítomnosti pána de Mazarin v Paríži.

„Vaša milosť, sme spokojní,“ povedal Athos. „Prichádzajúc v tomto čase k vašej milosti, nemali sme skutočne iný cieľ, než jej podať dôkaz o svojej oddanosti a povedať, že sme jej k službám ako najvernejší služobníci.“

„Ako moji najvernejší priatelia, páni, ako moji najvernejší priatelia, to ste už dokázali. Ak sa niekedy pomerím s kráľovským dvorom, dokážem vám, dúfam, že aj ja som zostal vaším priateľom a priateľom tých pánov, akože sa, doparoma, volajú: d’Artagnan a Porthos?“

„D’Artagnan a Porthos.“

„Ach, tak je to. Gróf de La Fère, rytier d’Herblay, rozumiete, som celý a stále váš.“

Athos a Aramis sa uklonili a odišli.

„Milý Athos,“ poznamenal Aramis, „myslím, že ste súhlasili ísť so mnou len preto, aby ste mi dali príučku?“

„Len počkajte, môj milý, máme kedy o tom uvažovať, až pôjdeme od koadjútora,“ povedal Athos.

„Poďme teda na arcibiskupstvo,“ povedal Aramis a obaja sa pobrali do mesta. Keď sa blížili ku kolíske Paríža, ulice boli znova zatopené a museli si najať čln. Bolo jedenásť preč, ale vedelo sa, že ku koadjútorovi sa môže prísť kedykoľvek. Jeho neuveriteľná čulosť zmenila podľa potreby deň na noc a noc na deň.

Arcibiskupský palác sa vynímal zo zajatia vody a podľa množstva lodiek, kotviacich okolo paláca, mal človek dojem, že je v Benátkach, a nie v Paríži. Loďky prichádzali, plavili sa sem a tam, krížom-krážom sa vnárali do bludiska uličiek vnútorného mesta alebo sa vzďaľovali smerom k Arsenalu či k nábrežiu Saint-Victor, kde sa potom kĺzali ako po jazere. Niektoré loďky boli nemé a záhadné, iné zase hlučné a osvetlené. Obaja priatelia vkĺzli doprostred tohto množstva člnov a pristáli.

Celé prízemie arcibiskupstva bolo pod vodou, ale k múrom boli priložené akési schodíky a celá zmena, ktorú spôsobila záplava, spočívala len v tom, že sa nevchádzalo dnu dverami, ale oknami. Athos a Aramis sa dostali do prelátovej predsiene. Bola plná sluhov, lebo v čakacom salóniku sa tiesnil asi tucet pánov.

„Panebože, Athos, pozrite,“ povedal Aramis, „hádam toho márnomyseľného koadjútora bude tešiť a nechá nás čakať v predsieni.“

Athos sa usmial.

„Milý priateľ, ľudí treba brať so všetkými nepríjemnosťami ich postavenia,“ povedal. „Koadjútor momentálne patrí k tým siedmim-ôsmim kráľom, ktorí vládnu v Paríži, má teda aj svoj dvor.“

„Áno, ale my nie sme dvorania,“ poznamenal Aramis.

„Dáme mu ohlásiť naše mená, a ak nám nedá slušnú odpoveď, necháme ho, nech sa venuje Francúzsku a sebe. Stačí však zavolať niektorého sluhu a vopchať mu do dlane pol pistoly.“

„Ach, pozrite, ak sa nemýlim… je to on… nie je to on… skutočne, je to Bazin. Poďte sem, vy šibal!“

Bazin, majestátne oblečený v cirkevnom rúchu, prechádzal práve cez predsieň, obrátil sa, zvraštil obočie, aby si prezrel drzého človeka, čo ho takto oslovil. Len čo spoznal Aramisa, tiger sa zmenil na jahniatko, podišiel k dvom šľachticom a spýtal sa:

„Akože? To ste vy, pán rytier? To ste vy, pán gróf? Vidím vás vo chvíli, keď sme sa už začali o vás znepokojovať. Och, aký som šťastný, že vás znovu stretávam!“

„Dobre, dobre, majster Bazin,“ znetrpezlivel Aramis. „Nechajme poklony. Prichádzame navštíviť pána koadjútora, ale veľmi sa ponáhľame, musíme sa k nemu hneď dostať.“

„Bodaj by nie!“ povedal Bazin. „Pravdaže, hneď to bude, takí páni ako vy sa nenechávajú čakať v predsieni. Lenže teraz sa práve tajne radí s istým pánom de Bruy.“

„S pánom de Bruy?“ zvolali Athos a Aramis odrazu.

„Áno, sám som ho uvádzal, dobre si pamätám jeho meno. Poznáte ho, pane?“ dodal Bazin a obrátil sa k Aramisovi.

„Tuším.“

„Ja to nemôžem povedať,“ pokračoval Bazin, „lebo bol tak dobre zahalený do plášťa, že som mu nevidel ani kúsok tváre, hoci som sa všemožne usiloval. Idem vás však ohlásiť, hádam budem mať väčšie šťastie.“

„Je to zbytočné,“ povedal Aramis, „vzdávame sa návštevy u pána koadjútora dnes večer, však, Athos?“

„Ako chcete, pán gróf.“

„Áno, koadjútor musí iste s pánom de Bruy prerokovať dôležité veci.“

„A mám mu oznámiť, že ste boli na arcibiskupstve?“

„Netreba, netrápte sa,“ odpovedal Aramis, „poďme, Athos.“

Obaja priatelia, predierajúc sa davom sluhov, vyšli z arcibiskupského sídla s Bazinom, ktorý ich zahŕňal poklonami, čím dával najavo, akí sú dôležití.

„Tak čo, priateľu, začínate veriť, že by sme neboli poslúžili všetkým tým ľuďom, keby sme boli zatkli pána de Mazarin?“ spýtal sa Athos Aramisa, keď už obaja sedeli v loďke.

„Ste stelesnená múdrosť, Athos,“ uznal Aramis.

Dvoch priateľov sa zo všetkého najviac dotkla skutočnosť, ako málo sa francúzsky kráľovský dvor venoval hrozným udalostiam, ktoré sa udiali v Anglicku a ktoré, ako si mysleli, mali vzbudiť pozornosť celej Európy. Okrem úbohej vdovy a kráľovskej siroty, ktoré plakali v ústraní Louvru, akoby nikto nevedel, že žil akýsi kráľ Karol I. a že tento kráľ zomrel na popravisku.

Obaja priatelia si dohovorili schôdzku na druhý deň o desiatej ráno, a hoci noc už poriadne pokročila, keď dorazili k hostincu, Aramis povedal, že má pred sebou ešte niekoľko dôležitých návštev, a nechal Athosa vojsť samého. Keď na druhý deň ráno odbíjalo desať hodín, boli teda zase spolu. Athos vyšiel z domu už o šiestej.

„Dozvedeli ste sa niečo nové?“ spýtal sa Athos.

„Nie, d’Artagnana nebolo nikde vidieť a Porthos sa ešte neobjavil. A vy?“

„Nič.“

„Dočerta!“ zaklial Aramis.

„Naozaj, toto meškanie nie je normálne. Išli cestou, ktorá vedie priamo, preto mali prísť ešte pred nami.“

„Dodajte ešte, že poznáme, ako d’Artagnan všetko rýchlo vybavuje,“ povedal Aramis, „a nepatrí k ľuďom, ktorí strácajú čas, keď vie, že na neho čakáme…“

„Ak sa pamätáte, rátal, že tu bude piateho.“

„A dnes je už deviateho. Večer vyprší lehota.“

„Čo mienite robiť, ak večer nebudeme vedieť nič nové?“ spýtal sa Athos.

„Doparoma, pôjdeme ho hľadať.“

„Dobre,“ odvetil Athos.

„A čo je s Raoulom?“ spýtal sa Aramis.

Malý mráčik preletel grófovi po čele.

„Raoul ma veľmi znepokojuje,“ povedal, „včera dostal rozkaz od princa de Condé, išiel za ním do Saint-Cloud a zatiaľ sa nevrátil.“

„Boli ste s pani de Chevreuse?“

„Nebola doma. A čo vy, Aramis, tuším, že ste chceli ísť za pani de Longueville?“

„Bol som za ňou.“

„A čo?“

„Ani ona nebola doma, ale tá aspoň nechala adresu svojho nového pobytu.“

„Kde bola?“

„Hádajte, dám vám tisícku.“

„Ako chcete, aby som uhádol, kde bola o polnoci najkrajšia a najhorlivejšia frondérka?“

„Na radnici, môj milý!“

„Na radnici? Hádam ju len nevymenovali za predsedkyňu kupeckého cechu?“

„Nie, ale stala sa dočasne kráľovnou Paríža, a pretože sa neopovážila usadiť v Kráľovskom paláci alebo v Tuileriách, ubytovala sa na radnici, kde drahého vojvodu čoskoro obdarí dedičom alebo dedičkou.“

„Aramis, o tom ste mi ani nehlesli,“ káral ho Athos.

„Ale, skutočne? Prepáčte, zabudol som.“

„Čo budeme robiť do večera?“ spýtal sa Athos. „Zdá sa mi, že nás nič nečaká.“

„Zabúdate, priateľu, že máme presne určenú robotu.“

„Kde?“

„V Charentone, hrom do toho! Dúfam, že podľa sľubu tam nájdem istého pána de Châtillon, ktorého už dávno nenávidím.“

„A prečo?“

„Lebo je bratom istého pána de Coligny.“

„Ach, máte pravdu, zabudol som… ten sa usiloval mať tú česť byť vaším sokom. Veľmi kruto bol potrestaný za túto odvahu, drahý môj, a naozaj by vám to malo stačiť.“

„Áno, ale mne to nestačí. Som človek, ktorý sa pomstí. V tomto jedinom bode sa zhodujeme s cirkvou. Athos, chápete, nikto vás nenúti, aby ste išli za mnou.“

„Ale choďte, žartujete!“ odvetil Athos.

„Ak ste sa rozhodli ísť so mnou, môj drahý, nesmieme strácať čas. Bubny bubnovali, stretol som kanóny, ktoré sa premiestňovali, videl som mešťanov, ktorí sa zoraďovali do bojového valu na námestí pred radnicou, iste sa pripravujú na bitku pri Charentone, ako to včera vravel vojvoda de Châtillon.“

„Bol som ochotný veriť, že rokovania minulej noci pozmenili trochu bojové úmysly.“

„Áno, určite, ale napriek tomu sa budú biť ako levy, hoci len preto, aby tieto rokovania zamaskovali.“

„Úbohí ľudia!“ poznamenal Athos. „Nechávajú sa zabiť za to, aby sa Sedan vrátil pánu de Bouillon, aby pán de Beaufort dostal admirálstvo a aby sa koadjútor stal kardinálom!“

„Ale, ale, milý môj, priznajte, že by ste takto nerozmýšľali, keby v tom nebol zapletený Raoul.“

„Možno máte pravdu, Aramis.“

„Nuž, poďme tam, kde sa bojuje, je to jediná možnosť, ako nájsť d’Artagnana a Porthosa, ba dokonca hádam aj Raoula.“

„Bohužiaľ,“ povzdychol si Athos.

„Milý priateľ,“ ozval sa Aramis, „sme v Paríži a verte mi, že nemôžeme podchvíľou postonávať. Athos, keď je vojna, doparoma, tak je vojna. Vari už nie ste mužom meča a stal sa z vás duchovný? Pozrite na tých dvoch krásnych mešťanov, čo idú okolo, akí sú nádherní, bohuprisahám! A ten kapitán, pozrite, vyzerá takmer ako rodený vojak!“

„Och!“ povedal Grimaud.

„Čo je?“ spýtal sa Athos.

„Planchet, pane,“ povedal Grimaud.

„Včera poručík, dnes kapitán,“ poznamenal Aramis, „a pozajtra určite plukovník. Do týždňa bude ten chlapík francúzskym maršalom.“

Dvaja priatelia podišli k Planchetovi, pyšnejšiemu než kedykoľvek predtým, ktorý ráčil dvom šľachticom vysvetliť, že dostal rozkaz s dvesto mužmi zaujať na Place Royale bojové postavenie, vytvoriť tak pre parížsku armádu zadný voj, a ak to situácia bude vyžadovať, vydať sa do Charentonu. Pretože Athos a Aramis išli tým istým smerom, odprevadili Plancheta až na určené miesto. Planchet celkom obratne manévroval so svojimi ľuďmi na Place Royale. Zoradil ich za dlhým zástupom mešťanov, ktorí stáli na ulici a na predmestí Saint-Antoine a čakali na povel vyraziť do boja.

„Bude horúco,“ povedal Planchet bojovne.

„Veru bude,“ odvetil Aramis, „lenže odtiaľto je k nepriateľovi ďaleko.“

Potom sa Planchetovi pozdravil a obrátil sa k Athosovi:

„Nezamýšľam zostať so všetkými týmito mužmi na Place Royale. Nechcete, aby sme išli dopredu? Budeme lepšie vidieť.“

„A okrem toho, pán de Châtillon vás istotne nepríde hľadať na Place Royale. Priateľu, poďme teda dopredu.“

„Nevenujete pár slov aj pánu de Flamarens?“

„Priateľ môj, rozhodol som sa, že nebudem tasiť meč, ak ma k tomu niekto neprinúti,“ priznal Athos.

„A odkedy?“

„Odvtedy, čo som vytiahol dýku.“

„Ach, zase spomienka na pána Mordaunta! Dobre, drahý môj, nechýbalo vám skutočne nič iné, len výčitky svedomia, že ste ho zabili.“

„Pst!“ Athos si priložil prst na ústa so svojím zvyčajným smutným úsmevom. „Nevravme o Mordauntovi, prinieslo by nám to nešťastie.“

Athos popchol koňa smerom k Charentonu. Prešli predmestím, potom Fécampským údolím zaprataným ozbrojenými mešťanmi. Aramis trielil za ním, vzdialený len o pol konskej dĺžky.

LXXXIII. Charentonská bitka

Čím viac sa Athos a Aramis blížili k Charentonu a cestou predbiehali rozličné oddiely, tým častejšie videli namiesto hrdzavých zbraní ligotavé a naleštené panciere a namiesto všelijakých halapartní blyšťavé muškety.

„Myslím, že tu je skutočne bojové pole,“ poznamenal Aramis, „vidíte ten jazdecký oddiel, čo stojí pred mostom s pištoľami v ruke? Dajme si pozor, tamto prichádza delostrelectvo.“

„Ach, drahý priateľ, kam ste nás to doviedli?“ spýtal sa Ahhos. „Zdá sa mi, že vidím okolo seba tváre, pripomínajúce dôstojníkov kráľovskej armády. Nie je to náhodou sám pán de Châtillon, čo prichádza s dvoma vojakmi?“

Athos vzal meč do ruky, Aramis položil ruku na vrecká sedla.

„Dobrý deň, páni,“ podišiel k nim vojvoda, „vidím, že nerozumiete ničomu, čo sa tu deje. Momentálne máme prímerie a vedú sa rokovania: pán Princ, pán de Retz, pán de Beaufort a pán de Bouillon v tejto chvíli diskutujú o politike. Buď sa záležitosti dajú do poriadku a my sa znovu uvidíme, rytier, alebo sa všetko vyrieši, lebo ma pozbavia velenia.“

„Pane,“ povedal Aramis, „dovoľte mi, aby som vám dal otázku.“

„Prosím, pane.“

„Kde sú spolnomocnenci?“

„V Charentone, v druhom dome vpravo smerom od Paríža.“

„O tom rokovaní sa vedelo vopred?“

„Nevedelo, páni. Ako sa zdá, je výsledkom nových návrhov, ktoré včera večer Mazarin predostrel Parížanom.“

Athos a Aramis pozreli na seba s úsmevom. Vedeli lepšie než ktokoľvek iný, aké sú tie návrhy, komu sú určené a kto ich vymyslel.

„A ten dom, v ktorom sú splnomocnenci, patrí komu?“ spýtal sa Athos.

„Patrí pánu de Chanleu, ktorý velí vášmu vojsku v Charentone. Hovorím vášmu vojsku, lebo sa nazdávam, že páni sú frondéri.“

„Nuž… dá sa povedať,“ odpovedal Aramis.

„Akože, dá sa povedať?!“

„Nuž, pane, sám viete najlepšie, že v týchto časoch nemôže nikto presne povedať, čím vlastne je.“

„Sme za kráľa a za princov,“ dodal Athos.

„Musíme sa teda dohodnúť,“ odpovedal Châtillon. „Kráľ je s nami a vrchnými veliteľmi sú vojvoda Orleánsky a pán de Condé.“

„Áno,“ súhlasil Athos, „ale jeho miesto je medzi nami s pánom de Conti, pánom de Beaufort, pánom d’Elbeuf a pánom de Bouillon.“

„To je možné,“ priznával Châtillon, „je známe, že ja osobne prechovávam pramálo sympatií k pánu de Mazarin. Aj moje záujmy sú v Paríži. Mám tam veľké súdne pojednávanie, od ktorého závisí celý môj majetok a teraz sa práve vraciam zo schôdzky so svojím advokátom…“

„Z Paríža?“

„Nie, zo Charentonu… Od pán Viola, ktorého možno poznáte podľa mena. Je to vynikajúci, hoci trochu tvrdohlavý človek, a nie nadarmo je členom parlamentu. Rátal som s tým, že ho včera večer uvidím, ale naše stretnutie mi zabránilo venovať sa svojim veciam. A pretože je potrebné, aby sa tie veci vybavili, využil som prímerie a ako vidíte, som medzi vami.“

„Pán Viole teda rozdáva svoje rady pod holým nebom?“ spýtal sa Aramis so smiechom.

„Áno, pane, dokonca aj na koni. Dnes velí päťsto strelcom, a aby som ich poctil, navštívil som ich v sprievode týchto dvoch malých diel. Úprimne sa priznám, spočiatku som ho ani nespoznal. Cez advokátsky kabát má prevesený dlhý meč a za opaskom pištoľ, čo mu dodáva hrozivý výzor. Obveselili by ste sa, keby vám šťastie poprialo a uvideli ste ho.“

„Ak je taký pozoruhodný, potom si dáme tú námahu a vyhľadáme ho,“ povedal Aramis.

„Museli by ste sa poponáhľať, lebo rokovania už nemôžu dlho trvať.“

„A ak rokovania prerušia bez akéhokoľvek výsledku, pokúsite sa dobyť Charenton?“ spýtal sa Athos.

„Dostal som taký rozkaz, velím útočným oddielom a budem sa usilovať, aby sa náš útok skončil úspechom.“

„Pane, keďže velíte jazde…“ začal Athos.

„Prepáčte, mám vrchné velenie.“

„Tým lepšie!… Musíte poznať všetkých dôstojníkov, mám na mysli tých vyšších.“

„Pravdaže, takmer všetkých.“

„Buďte taký láskavý a povedzte mi, či nemáte pod sebou pána rytiera d’Artagnana, poručíka mušketierov?“

„Nemám, pane, ten nie je s nami, pred viac ako šiestimi týždňami odišiel z Paríža a povráva sa, že je s nejakým poslaním v Anglicku.“

„To viem, ale myslel som, že sa už vrátil.“

„Nevrátil, pane, neviem o tom, že by ho bol niekto videl. Ručím vám za to, lebo jeho mušketieri sú s nami a dočasne ho zastupuje pán de Cambon.“

Dvaja priatelia si vymenili pohľad.

„Vidíte,“ povedal Athos.

„To je čudné,“ krútil hlavou Aramis.

„Určite sa im po ceste niečo stalo.“

„Dnes je ôsmeho a večer vyprší dohovorená lehota. Ak dnes večer nebudeme mať nijaké správy, zajtra ráno sa za nimi vydáme.“

Athos prikývol, potom sa obrátil a spýtal sa v rozpakoch, že pred skeptickým Aramisom prezrádza svoje otcovské starosti.

„Pán vojvoda, máte česť poznať pána de Bragelonne, pätnásťročného mladíka prideleného k pánu Princovi?“

„Áno, pravdaže ho poznám, prišiel k nám dnes ráno s pánom Princom. Súci mladík! Patrí k vašim priateľom, pán gróf?“

„Áno, pane,“ Athos bol mierne dojatý, „veľmi rád by som ho videl. Je to možné?“

„Celkom možné, pane. Ráčte ísť so mnou, zavediem vás do hlavného stanu.“

„Hej, zdá sa mi, že za nami je nejaký hluk,“ obrátil sa Aramis.

„Skutočne, prichádza k nám skupina jazdcov!“ povedal Châtillon.

„Podľa frondérskeho klobúka spoznávam pána koadjútora.“

„Ja zase podľa bielych pier pána de Beaufort.“

„Prichádzajú tryskom. Ide s nimi pán Princ. Ach, odpája sa od nich!“

„Bubnujú na poplach,“ zvolal Châtillon. „Počujete? Musíme sa povypytovať, čo sa robí.“

A naozaj, vojaci pobehovali so zbraňami, jazdci vyskakovali do sediel, zneli poľnice, rachotili bubny, pán de Beaufort tasil meč. Aj pán Princ vyhlásil poplach a všetci dôstojníci kráľovskej armády, pomiešaní v tejto chvíli s parížskymi oddielmi, k nemu pribehli.

„Páni, prímerie sa zrušilo, bude sa bojovať. Vráťte sa do Charentonu, pretože čo nevidieť zaútočím. Pán Princ mi už dáva znamenie.“

Skutočne, kornet zdvihol trikrát princovu vlajku.

„Dovidenia, pán rytier!“ zvolal Châtillon a pustil sa tryskom za svojou skupinou.

Athos a Aramis obrátili kone a išli pozdraviť koadjútora a pána de Beaufort. Pána de Bouillon chytil na konci rokovania taký hrozný záchvat, že ho museli na nosidlách dopraviť do Paríža. A pán vojvoda d’Elbeuf, obklopený štyrmi synmi ako náčelníkmi štábu, sa prechádzal medzi zoradenou parížskou armádou.

Zatiaľ sa medzi Charentonom a kráľovskou armádou vytváral veľký biely priestor, akoby sa pripravoval poskytnúť mŕtvolám posledný odpočinok.

„Ten Mazarin je skutočnou hanbou pre Francúzsko,“ povedal koadjútor a pritiahol si opasok, na ktorom mal meč, aký nosili na arcibiskupskom rúchu starí vojenskí preláti. „Je to darebák, ktorý chcel vládnuť vo Francúzsku ako na majeri. Preto Francúzsko nemá nádej na šťastie a pokoj, kým on neodíde preč.“

„Zdá sa, že sa nedohodli na farbe klobúka,“ povedal Aramis.

V tej chvíli pán de Beaufort zdvihol meč a vyhlásil:

„Páni, vyjednávali sme zbytočne, chceli sme sa zbaviť toho zbabelca Mazarina, ale kráľovná, ktorá je do neho celá hotová, ho chce mať silou-mocou ako ministra. Ostáva nám teda jediná možnosť, vyprášiť mu kabát.“

„Pozrime sa, zvyčajná výrečnosť pána de Beaufort,“ poznamenal koadjútor.

„Jazykové chyby našťastie koriguje špičkou svojho meča,“ povedal Aramis.

„Pch, prisahám, že v tejto vojne je na tom veľmi bledo,“ povedal koadjútor pohŕdavo a aj on tasil meč. „Páni, nepriateľ sa na nás rúti,“ zvolal, „dúfam, že mu ušetríme polovicu cesty.“

Sám hneď vyrazil a ani sa neobzrel, či ide niekto za ním. Pluk, nazvaný podľa jeho arcibiskupstva korintský, sa vydal za ním a pustil sa do boja.

Pán de Beaufort vyslal jazdu pod vedením pána de Noirmontiers smerom na Étampes, kde sa mala stretnúť s netrpezlivo očakávaným konvojom s potravinami. Pán de Beaufort sa jej chystal na pomoc.

Pán de Clanleu, ktorý vystupoval ako miestny veliteľ, bol s najvernejšou skupinou pripravený odraziť útok a dokonca v prípade, že by zahnal nepriateľa, pokúsiť sa o výpad.

O pol hodiny sa rozpútal boj na všetkých stranách. Koadjútor, ktorého dráždila povesť o odvahe pána de Beaufort, sa vrhol dopredu a udivoval statočnosťou a nebojácnosťou. Jeho vášňou bol meč a býval šťastný zakaždým, keď ho mohol tasiť. Ak sa však v tomto prípade správal ako vojak, nesprával sa ako plukovník. Asi s osemsto mužmi sa pustil proti trom tisíckam vojakov, ktorí sa na nich odrazu vyrútili, bili ich a zatláčali až k ochranným múrom. Clanleuovo delostrelectvo však paľbou kráľovskú armádu zastavilo. No vzápätí sa zoradila za skupinou domov a za lesíkom.

Clanleu sa nazdával, že nadišiel vhodný okamih: na čele dvoch plukov začal kráľovskú armádu prenasledovať. Armáda sa však zatiaľ zoradila a pod vedením pána de Châtillon sa znova púšťala do útoku. Útok bol taký prudký a vedený tak šikovne, že Clanleu so svojimi ľuďmi bol takmer celkom obkľúčený. Nariadil preto pomaly ustupovať. Vzápätí smrteľne ranený padol.

Pán de Châtillon ho videl padnúť a okamžite oznámil jeho smrť. To znásobilo odvahu kráľovskej armády a úplne zdemoralizovalo dva pluky, s ktorými Clanleu zaútočil. Každý myslel na svoju záchranu a usiloval sa len o to, aby sa dostal do zákopov, v ktorých koadjútor dával rozprášený pluk znovu dohromady.

Odrazu na víťazov, ktorí sa premiešali s ľuďmi utekajúcimi do zákopov, zaútočila jazdecká eskadra. Athos a Aramis boli na čele. Athos bol pokojný a chladný ako na vojenskej prehliadke, len v jeho krásnom a šľachetnom pohľade prebleskoval smútok z vraždiacich sa ľudí, ktorí boli obeťou kráľovskej tvrdohlavosti a pomstychtivosti princov. Aramis, naopak, zabíjal a opájal sa bojom. Bystré oči mu žiarili, jemne krojené pery sa pochmúrne usmievali, rozšírené nozdry vdychovali pach krvi. Každým úderom meča zasiahol na pravom mieste a pažba pištole dovŕšila dielo, dobila raneného, ktorý sa pokúšal vstať.

V druhom tábore, v kráľovskej armáde, útočili v prvom rade dvaja jazdci, jeden mal na sebe pozlátený pancier, druhý plášť z byvolej kože, z ktorého vyčnievali rukávy kabátca z modrého zamatu. Jazdec v pozlátenom pancieri sa vrhol na Aramisa a zahnal sa prudko mečom, ale Aramis ho s obvyklou zručnosťou odrazil.

„Ach, to ste vy, pán de Châtillon!“ zvolal rytier. „Vitajte, čakal som na vás.“

„Dúfam, že ste na mňa nečakali dlho, pane, ak aj áno, som tu,“ odpovedal vojvoda.

„Pán de Châtillon,“ Aramis vytiahol z vrecka na sedle druhú pištoľ, ktorú si nechával na túto príležitosť, „ak nemáte nabitú zbraň, je po vás.“

„Chvalabohu, je nabitá,“ odvetil Châtillon, namieril pištoľ na Aramisa, zacielil a vystrelil. Aramis sa však zohol vo chvíli, keď vojvoda prikladal prst na spúšť, a tak guľka preletela neškodne ponad neho.

„Och, netrafili ste,“ skríkol Aramis. „Prisahám, že mne sa to nestane.“

„Ak vám to dovolím,“ zvolal pán de Châtillon, pobodol koňa a s vytaseným mečom sa vyrútil dopredu.

Aramis naňho čakal s hrozným úsmevom, ktorý sa mu objavoval na tvári pri podobných príležitostiach. Keď Athos videl, že sa pán de Châtillon vyrútil na Aramisa ako blesk, zakričal:

„Streľte, vystreľte konečne!“

Vtom zaznel výstrel. Pán de Châtillon rozhodil ruky a prevrátil sa koňovi na chrbát.

Guľka mu vletela do pŕs cez výrez na pancieri.

„Zomieram!“ zašepkal vojvoda a zošmykol sa z koňa na zem.

„Vravel som vám to, pane, a teraz ma mrzí, že som tak presne dodržal slovo. Môžem vám v niečom pomôcť?“

Châtillon kývol rukou a Aramis sa chystal zoskočiť z koňa, keď vtom pocítil prudký úder do boku. Pancier však zadržal úder meča. Rýchlo sa obrátil, schmatol nového protivníka za zápästie, vtom však zároveň s Athosom vykríkol:

„Raoul!“

Mladík ihneď spoznal tvár rytiera d’Herblay a hlas svojho otca a pustil meč. Niekoľko jazdcov parížskej armády sa naňho vrhlo, Aramis ho však chránil svojím mečom.

„Je to môj zajatec! Zmiznite!“ kričal.

Zatiaľ Athos vzal synovho koňa za uzdu a mladíka odviedol z bojiska.

V tej chvíli sa uprostred bitky objavil pán Princ, ktorý podporoval pána de Châtillon na druhej pozícii. Orlie oko sa mu jagalo a okolo seba rozdával údery. Keď ho uvidel pluk arcibiskupa korintského, ktorý sa koadjútorovi napriek veľkému úsiliu nepodarilo dať dohromady, vrhol sa medzi parížske jednotky, všetko pováľal a ušiel späť do Charentonu, ani sa nezastavil. Koadjútora strhli utekajúci vojaci a ocitol sa pri skupinke, ktorú tvorili Athos, Aramis a Raoul.

„Oho!“ povedal Aramis, ktorý vo svojej žiarlivosti nevedel skryť radosť z koadjútorovho zlyhania, „vy ako arcibiskup musíte poznať Písmo sväté.“

„Čo má Písmo spoločné s tým, čo sa mi stalo?“ opýtal sa koadjútor.

„To, že pán Princ vám dnes poslúžil ako svätý Pavol v prvom liste Korinťanom.“

„Poďme,“ nástojil Athos, „poďme dopredu alebo skôr dozadu, tak sa mi zdá, že sa bitka pre frondérov skončila.“

„Mne je to jedno!“ povedal Aramis. „Prišiel som sem len preto, aby som sa stretol s pánom de Châtillon. Stretli sme sa, som spokojný. Súboj s nejakým Châtillonom, celkom mi to lichotí.“

„A okrem toho máme zajatca,“ ukázal Athos na Raoula.

Traja jazdci pokračovali v ceste cvalom. Mladík sa chvel od radosti, že sa znovu stretol so svojím otcom. Klusali jeden vedľa druhého, mladík ľavou rukou držal pravú Athosovu. Keď boli ďaleko od bojiska, Athos sa ho spýtal:

„Čo ste robili vpredu v tej haravare, priateľ môj? Myslím, že tam nebolo vaše miesto, neboli ste ešte pripravený na boj.“

„Dnes som nemal bojovať, pane. Mal som poslanie pre kardinála a bol som na ceste do Rueilu. Keď som videl, ako pán de Châtillon útočí, dostal som chuť bojovať po jeho boku. Povedal mi, že ma hľadajú dvaja jazdci z parížskej armády a zmienil sa o grófovi de La Fère.“

„Akože, vedeli ste, že sme tu a chceli ste zabiť svojho priateľa rytiera?“

„Vôbec som pána rytiera nepoznal pod týmto brnením,“ začervenal sa Raoul, „ale mohol som ho spoznať podľa obratnosti a chladnokrvnosti, s akou sa bil.“

„Ďakujem za poklonu, mladý priateľ,“ odvetil Aramis, „vidieť, od koho ste sa naučili zdvorilosti. Vraveli ste, že idete do Rueilu?“

„Áno.“

„Za kardinálom?“

„Áno. Nesiem list pre jeho eminenciu od pána Princa.“

„Musíte ho doručiť,“ povedal Athos.

„Och, gróf, prestaňte byť konečne veľkomyseľný. Doparoma, možno je v liste spečatený náš osud, a čo je dôležitejšie, osud našich priateľov.“

„Ale nemali by sme chcieť, aby tento mladík nesplnil svoje poslanie,“ namietal Athos.

„Gróf, v prvom rade si uvedomte, že mladík je zajatec, a nezabúdajte na to. Držíme sa vojnového zvyku. Porazení si nemôžu vyberať. Raoul, dajte sem ten list.“

Raoul váhal, hľadel spýtavo na Athosa, ako sa zachovať.

„Raoul, dajte ten list,“ povedal Athos, „ste zajatcom rytiera d’Herblay.“

Raoul sa trochu vzpieral, ale Aramis, menej úzkostlivý než gróf de La Fère, list rýchlo vzal a podal Athosovi.

Athos vzal list, zvraštil pekné obočie, ale myšlienka, že by sa mohli dozvedieť niečo o d’Artagnanovi, premohla nechuť do čítania.

V liste bolo:

Monsignor, dnes večer pošlem Vašej Eminencii na posilnenie oddielu pána de Comminges desiatich mužov, ktorých ste žiadali. Sú to dobrí vojaci, schopní udržať obidvoch tvrdých protivníkov, ktorých obratnosti a odvahy sa Vaša Eminencia tak bojí.

„Och!“ striasol sa Athos.

„Nuž, a kto myslíte, že sú tí dvaja protivníci, ktorých okrem Commingesovho oddielu musí strážiť desať dobrých vojakov? Nepodobá sa to ako kvapka kvapke d’Artagnanovi a Porthosovi?“

„Budeme sa celý deň potĺkať po Paríži,“ rozhodol Athos, „a ak do večera nebudeme mať nijakú správu, vypravíme sa nazad do Pikardie a ručím za to, že vďaka d’Artagnanovej vynaliezavosti rýchlo prídeme na niečo, čo nás zbaví pochybností.“

„Motajme sa teda po Paríži a spýtajme sa najskôr Plancheta, či nepočul niečo o svojom bývalom pánovi.“

„Úbohý Planchet! Hovoríte o ňom veľmi pokojne, Aramis, ale určite ho zabili. Všetci mešťania vyšli do ulíc a bol z toho masaker.“

Pretože to bolo veľmi pravdepodobné, obaja priatelia sa znepokojení vrátili do Paríža cez bránu du Temple a zamierili na Place Royale, rátajúc, že sa dozvedia o tragickom osude statočných mešťanov. Veľmi sa však čudovali, keď ich našli aj s kapitánom popíjať a vtipkovať. Stále táborili na Place Royale a rodiny, ktoré počuli hukot diel zo Charentonu, ich už určite oplakávali, lebo si istotne mysleli, že sú mŕtvi.

Athos a Aramis sa znovu povypytovali Plancheta, ten však o d’Artagnanovi nič nevedel. Chceli ho vziať so sebou, on však vyhlásil, že bez vyššieho rozkazu nesmie opustiť svoje stanovište.

Domov sa vrátili až o piatej, povedali, že idú z boja, a nespúšťali pritom oči z bronzového koňa Ľudovíta XIII.

„Tisíc hrmených!“ povedal Planchet, keď sa vrátil do svojho obchodíka na Ulici Lombarďanov, „Porazili nás. Nikdy sa s tým nezmierim.“

LXXXIV. Pikardská cesta

Athos a Aramis boli v Paríži v úplnom bezpečí a netajili sa tým, že ak opustia jeho hradby, vydávajú sa do veľkého nebezpečenstva. Vieme však, čo znamená nebezpečenstvo pre takých chlapov. Tušili napokon, že sa blíži rozuzlenie a že ostáva len, ako sa vraví, chytiť vec za správny koniec.

Ostatne, ani v Paríži nebol pokoj, začali chýbať potraviny a kedykoľvek niektorý z veliteľov princa de Conti potreboval získať vplyv, vyvolala sa menšia vzbura, ktorú potlačil a ktorá mu na chvíľu vyniesla prevahu nad ostatnými kolegami. Pri jednej takejto vzbure pán de Beaufort vyplienil dom a knižnicu pána de Mazarin, aby vraj úbohý ľud mal čo trhať.

Athos a Aramis odišli z Paríža tesne po prevrate, ktorý vypukol hneď v ten večer, keď Parížania utrpeli porážku pri Charentone.

Paríž bol v biede a na pokraji hladu, zmietal sa v strachu, ktorý vyvolávali ustavičné spory. Ako Parížania, tak i frondéri sa nazdávali, že rovnakú biedu, rovnaký strach a rovnaké intrigy prežívajú aj v nepriateľskom tábore. Keď však prechádzali cez Saint-Denis, boli prekvapení, lebo sa dozvedeli, že v Saint-Germain vládne smiech a spev, že sa tam veselo žije.

Obaja šľachtici sa pustili vedľajšími cestami, aby sa nedostali do pazúrov mazarinovcov roztrúsených po Ile-de-France, a neskoršie aby unikli frondérom, ktorí mali v moci Normandiu a ktorí by ich boli určite zaviedli k pánu de Longueville, aby určil, či sú priatelia, alebo nepriatelia. Keď sa už nazdávali, že unikli dvojitému nebezpečenstvu, vyšli na cestu z Boulogne do Abbeville a pustili sa po nej krok za krokom, stopa za stopou.

Nejaký čas boli v rozpakoch. Pýtali sa asi troch hostinských a nijaká stopa nemohla rozptýliť ich pochybnosti či usmerniť ich pátranie. Až v Montreuil Athosove jemné prsty nahmatali na stole čosi drsné. Nadvihol obrus a čítal hieroglyfy, vyryté ostrým nožom hlboko do dreva:

Port… d’Art… – 2. febr.

„Výborne,“ ukázal Athos nápis Aramisovi. „Chceli sme sa tu usadiť na noc, je to však zbytočné. Poďme ďalej.“

Nasadli na kone a došli do Abbeville. V tomto meste bolo veľa hostincov, boli teda na rozpakoch. Nemohli predsa navštíviť všetky. Ako uhádnuť, kde sa ubytovali tí, ktorých hľadajú?

„Athos, verte mi, ani pomyslieť, že v Abbeville niečo nájdeme,“ povedal Aramis. „Ak sme rozpačití my, rozpačití boli aj naši priatelia. Keby bol Porthos sám, ubytoval by sa v najkrajšom hostinci a určite by sme tam našli po ňom nejaké stopy. Ale d’Artagnan netrpí podobnými slabosťami, márne by Porthos namietal, že umiera od hladu, d’Artagnan by pokračoval v ceste, neúprosný ako osud. Musíme to hľadať inde.“

Pokračovali teda v ceste, ale stále nič nenašli. Pre Aramisa a Athosa to bola najhoršia a najťažšia povinnosť, a keby nebolo trojitej pohnútky – cti, priateľstva a vďačnosti –, naši dvaja cestovatelia by sa už dávno boli zriekli pátrania v piesku, vypytovania ľudí, vysvetľovania znamení a skúmania tvárí.

Takto išli až do Péronne. Athos si už začínal zúfať. Táto šľachetná, zaujímavá povaha si vyčítala nejasnú situáciu, v ktorej sa s Aramisom nachádzali. Určite zle hľadali, určite neboli v otázkach dosť vytrvalí a pri pátraní dosť prezieraví. Už boli ochotní sa vrátiť, keď vtom, prechádzajúc predmestím, ktoré viedlo k mestským bránam, Athos pozrel na bielu stenu, zatáčajúcu sa okolo hradieb a zazrel uhlíkom namaľovanú kresbu, ktorá svojou naivnosťou vyzerala na prvé detské pokusy: dvaja zúrivo sa náhliaci jazdci, jeden z nich mal v ruke papier, na ktorom bolo napísané po španielsky: Prenasledujú nás.

„Och, je to nad slnko jasnejšie,“ povedal Athos. „Hoci d’Artagnana sledovali, predsa sa na päť minút zastavil. To nám napokon dokazuje, že prenasledovatelia im neboli celkom v pätách. Možno sa im podarilo uniknúť.“

Aramis pokrútil hlavu.

„Keby im bol unikol, boli by sme ho videli alebo aspoň o ňom počuli.“

„Máte pravdu, Aramis, poďme ďalej.“

Nedalo by sa slovami vypovedať, akí boli obaja šľachtici nepokojní a netrpezliví. Cválali tri či štyri hodiny vari s takým zápalom ako jazdci na múre. Odrazu v úzkej doline, zovretej úbočiami, uvideli cestu dopoly zatarasenú obrovským kameňom. Kameň stál voľne na úbočí, kde bola jama, ktorá dokazovala, že sa nemohol skotúľať sám a aj jeho váha svedčila o tom, že ho musela odtlačiť silná ruka Encelada alebo Briarého.

Aramis zastal.

„Ach, v tom má prsty Aias, syn Telamónov, alebo Porthos,“ povedal, hľadiac na kameň. „Gróf, zosadnime a preskúmajme ten kameň.“

Obaja zosadli z koňa. Kameň tu bol jednoznačne na to, aby jazdcom zahatal cestu. Najprv bol položený krížom, a keď jazdci prišli k tejto prekážke, museli zoskočiť z koní a odstrániť ju.

Skúmali kameň zo všetkých strán, nebolo na ňom nič zvláštne. Zavolali Blaisoisa a Grimauda a spoločne sa im ho podarilo prevrátiť. Na spodnej strane bolo napísané:

Prenasleduje nás osem ľahkých jazdcov. Ak dôjdeme do Compiègne, zastavíme sa v hostinci U korunovaného páva, hostinský je náš priateľ.

„Konečne poriadna stopa,“ zvolal Athos. „Aspoň budeme vedieť, na čom sme. Ideme teda do hostinca U korunovaného páva.“

„Dobre,“ prikývol Aramis, „ak tam však chceme prísť, doprajme koňom trochu oddychu. Sú už celkom uštvané.“

Aramis mal pravdu. Zastavili sa v prvej krčme. Každý kôň dostal dvojitú dávku ovsa namočeného vo víne, nechali ich tri hodiny oddychovať a potom sa znovu vydali na cestu. Šľachtici boli tiež veľmi unavení, ale nádej ich povzbudzovala.

O šesť hodín boli v Compiègne a pýtali sa na hostinec U korunovaného páva. Našli statočného hostinského, holohlavého a tučného ako čínska figúrka, spýtali sa ho, či sa nedávno uňho nezastavili dvaja šľachtici, ktorých prenasledovala ľahká jazda. Hostinský nepovedal nič, len z jednej truhlice vybral polovičku čepele rapiera.

„Poznáte to?“ spýtal sa.

Athos vrhol pohľad na čepeľ a povedal:

„Veď je to d’Artagnanov meč.“

„Toho veľkého či malého?“ spýtal sa hostinský.

„Malého,“ odpovedal Athos.

„Vidím, že ste priatelia tých pánov.“

„A čo sa im stalo?“

„Len čo s vysilenými koňmi vošli do dvora, skôr než stačili zavrieť hlavnú bránu, osem ľahkých jazdcov, ktorí ich prenasledovali, sa vrútilo za nimi.“

„Osem?“ začudoval sa Aramis. „Veľmi ma udivuje, že d’Artagnan a Porthos, dvaja hrdinovia, sa dali zatknúť ôsmim mužom.“

„Máte pravdu, pane, tých osem mužov by to nebolo urobilo, keby neboli najali dvadsať vojakov talianskeho kráľovského pluku, ktorý má v meste posádku. Vašich priateľov doslova udusili presilou.“

„Zatkli ich?“ spýtal sa Aramis. „A viete prečo?“

„Neviem, pane, hneď ich odviedli, nestihli mi nič povedať. Až keď odišli, našiel som na bojisku tento kúsok meča, keď som pomáhal zbierať dvoch mŕtvych a hádam šiestich ranených.“

„Im sa nestalo nič?“ spýtal sa Aramis.

„Nič, pane, aspoň sa mi tak zdá.“

„A neviete, kam ich odviedli?“ spýtal sa Athos.

„Smerom do Louvres.“

„Nechajme tu Blaisoisa a Grimauda,“ navrhol Athos, „zajtra sa vrátia do Paríža s koňmi, ktoré by nás dnes nechali niekde na ceste a najmime si poštový voz.“

„Poďme teda poštovým vozom,“ súhlasil Aramis.

Poslali po kone, a kým prišli, obaja priatelia sa rýchlo najedli. Chceli sa hneď vydať do Louvres, kde by našli viac informácií.

V Louvres bola len jedna jediná krčma, a v nej sa píjal likér, ktorý sa tam vtedy vyrábal a svoju chýrnu povesť si uchoval až dodnes.

„Poďme dolu,“ povedal Athos, „d’Artagnan si určite nenechal ujsť príležitosť, nie preto, aby si vypil pohárik likéru, ale preto, aby nám nechal nejaký odkaz.“

Vošli dnu a objednali si dva likéry pri pulte, ako si ho asi objednali d’Artagnan a Porthos. Na pulte, kde sa obyčajne popíjalo, bola cínová platňa. Na nej bolo napísané akýmsi hrubým špendlíkom: Rueil, D…

„Sú v Rueili!“ zvolal Aramis, ktorému tento nápis udrel prvému do očí.

„Poďme teda do Rueilu,“ dodal Athos.

„To by znamenalo vrhnúť sa vlkovi rovno do papule,“ poznamenal Aramis.

„Keby som bol takým Jonášovým priateľom ako som priateľom d’Artagnanovým, išiel by som za ním až veľrybe do bachora,“ povedal Athos, „a vy, Aramis, by ste urobili to isté.“

„Myslím, milý gróf, že zo mňa nepochybne robíte lepšieho človeka, než som. Keby som bol sám, neviem, či by som sa vydal do Rueilu bez náležitých opatrení. Ale keď idete vy, idem aj ja.“

Najali si kone a odišli do Rueilu.

Athos ani netušil, že dal Aramisovi výbornú radu. V Rueli sa práve zišli vyslanci parlamentu na povestnej konferencii, ktorá mala trvať tri týždne a priniesť pokrivkávajúci mier, následkom čoho bol zatknutý pán Princ. Rueil bol plný advokátov, predsedov, poradcov a všelijakých právnikov z parlamenu, kráľovský dvor tam mal zase šľachticov, dôstojníkov a gardistov. V tomto zmätku mohol človek ostať neznámy, dokedy chcel. Napokon, konferencia priniesla prímerie a zatknúť v tom čase dvoch šľachticov, hoci boli neoblomnými frondérmi, znamenalo porušiť ľudské práva.

Obaja priatelia si mysleli, že každý má plnú hlavu tých istých myšlienok ako oni. Miešali sa do hlúčikov ľudí, domnievajúc sa, že začujú niečo o d’Artagnanovi a Porthosovi. Všetci však rozprávali len o článkoch a dodatkoch. Preto Athos navrhol, aby išli rovno k ministrovi.

„Priateľu, je to veľmi pekné,“ namietal Aramis, „ale nezabudnite, že naša bezpečnosť závisí od toho, ako sa budeme skrývať. Ak sa dáme spoznať, dostaneme sa ihneď za svojimi priateľmi niekde do podzemného žalára, odkiaľ nás ani čert nevytiahne. Pokúsme sa ich nájsť uvažovaním, a nie náhodou. Zatkli ich v Compiègne a odviedli do Rueilu. V Rueili ich istotne vypočúval kardinál, ktorý ich po výsluchu buď nechal pri sebe, alebo ich poslal do Saint-Germain. V Bastile nie sú, pretože Bastila patrí frondérom a jej veliteľom je Brousselov syn. Mŕtvi nebudú, lebo d’Artagnanova smrť by narobila veľa kriku. O Porthosovi si myslím, že je nesmrteľný. Nezúfajme, čakajme a ostaňme v Rueili. Som presvedčený, že sú tu. Čo vám je? Nejako blednete!“

„Spomínam si, že v rueilskom zámku dal pán de Richelieu zriadiť hrozné podzemné väzenie…“ povedal Athos chvejúcim sa hlasom.

„Och, nebojte sa,“ upokojoval ho Aramis, „pán de Richelieu bol šľachtic nám rovnocenný rodom a nadradený svojím postavením. Mohol sa ako kráľ dotknúť hláv najväčších z nás a tým dotykom im ich rozkývať na pleciach. Pán de Mazarin je však učeň, ktorý nás môže nanajvýš chytiť za golier ako dráb. Priateľ môj, upokojte sa, naďalej tvrdím, že d’Artagnan a Porthos sú v Rueili živí a zdraví.“

„Aj tak by sme si mali od koadjútora vymôcť papier, že sa zúčastňujeme rokovaní, aby sme sa tu cítili bezpečne,“ povedal Athos.

„So všetkými tými poskokmi? Len to uvážte, môj milý! Myslíte, že sa bude čo len trochu hovoriť o slobode a väzení d’Artagnana a Porthosa? Nie, nazdávam sa, že by sme mali hľadať inú možnosť.“

„Nuž, vraciam sa k prvej myšlienke,“ pokračoval Athos. „Nepoznám lepšiu možnosť, než konať úprimne a čestne. Nepôjdem za Mazarinom, ale rovno za kráľovnou a poviem jej: Madam, vydajte nám vašich dvoch služobníkov a našich dvoch priateľov.“

Aramis pokrútil hlavou:

„Athos, je to posledná možnosť, ale radím vám, využite ju až v krajnom prípade. Vždy bude dosť času uchýliť sa k nej. Zatiaľ pokračujme vo svojom pátraní.“

Pátrali teda ďalej pod všelijakými zámienkami, jednou dômyselnejšou od druhej, rozprávali sa s mnohými ľuďmi, až napokon našli príslušníka ľahkej jazdy, ktorý sa im priznal, že patril do eskorty, ktorá viedla d’Artagnana a Porthosa z Compiègne do Rueilu. Bez toho vojaka by neboli vedeli, či ich priatelia vôbec do Rueilu došli.

A Athos stále húdol svoju pesničku, že chce ísť za kráľovnou.

„Aby sa človek dostal ku kráľovnej, musí navštíviť kardinála,“ upozornil ho Aramis, „a len čo sa dostanete ku kardinálovi, Athos, pamätajte, čo vám vravím, dostanete sa tam, kde sú naši priatelia a nedosiahnete to, čo chceme. Priznávam, nemám chuť stretnúť sa s nimi v takom prostredí. Podnikajme na slobode, aby sme mohli konať dobre a rýchlo.“

„Pôjdem za kráľovnou,“ rozhodol sa Athos.

„Nuž, priateľ môj, ak ste sa rozhodli prepadnúť tomu šialenstvu, upozornite ma na to aspoň deň vopred, prosím vás.“

„Načo?“

„Využijem tú príležitosť a pôjdem do Paríža na jednu návštevu.“

„Ku komu?“

„Doparoma, a čo ja viem?! Možno k pani de Longueville. Je všemocná, pomôže mi. Len mi nejako dajte vedieť, či vás zatkli, aby som sa čo najskôr mohol vrátiť.“

„Aramis, prečo nechcete riskovať a nedáte sa zatknúť so mnou?“ spýtal sa Athos.

„Nechcem, ďakujem.“

„Ak nás zatknú všetkých štyroch a dajú nás pospolu, myslím, že nebudeme v nebezpečenstve. Za dvadsaťštyri hodín sme na slobode.“

„Môj drahý, od chvíle, čo som zabil Châtillona, obľúbenca saintgermainských dám, moja osoba je obklopená prisilným leskom, aby sa nemusela obávať väzenia dvojnásobne. Kráľovná by bola schopná celkom pokojne sa riadiť Mazarinovými radami a Mazarin by jej mohol poradiť, aby ma postavili pred súd.“

„Myslíte, Aramis, že miluje toho Taliana, ako sa o tom hovorí?“

„Milovala aj Angličana.“

„Ach, môj drahý, veď je žena!“

„Vôbec nie, mýlite sa, Athos, ona je kráľovná!“

„Milý priateľ, obetujem sa a požiadam, aby ma Anna Rakúska prijala.“

„Tak zbohom, Athos, idem vzbúriť armádu.“

„Načo?“

„Aby som sa vrátil a obľahol Rueil.“

„Kde sa stretneme?“

„Pod kardinálovou šibenicou.“

Dvaja priatelia sa rozišli. Aramis sa vrátil do Paríža a Athos si pripravoval cestu ku kráľovnej.

LXXXV. Vďačnosť Anny Rakúskej

Athos sa dostal k Anne Rakúskej oveľa ľahšie, ako sa nazdával. Kráľovná ho mala prijať hneď na druhý deň, po audiencii kráľovského dvora, ktorej sa podľa svojho rodu mal právo zúčastniť aj on.

V saintgermainských sieňach bolo veľa ľudí; v Louvri či Kráľovskom paláci nemala Anna Rakúska nikdy toľko dvoranov. Na dvore však bola väčšinou druhoradá šľachta, lebo všetci prví šľachtici Francúzska boli u pánov de Conti, de Beaufort alebo u koadjútora.

Na dvore vládla samá veselosť. Táto vojna mala jednu zvláštnosť, zložilo sa v nej omnoho viac kupletov, ako sa vystrelilo rán z dela. Dvor skladal posmešné básne na Parížanov, a tí si zase robili posmech z kráľovského dvora, a hoci to neboli smrteľné zásahy, predsa len rozosievali bolesť, lebo ich vypaľovali zbrane posmechu.

Za touto všeobecnou veselosťou a zdanlivou ľahkovážnosťou vládla vo všetkých mysliach veľká starosť: ostane Mazarin ministrom a milencom, alebo ho odveje vietor, ktorý ho kedysi privial, keď sa zjavil v Paríži z juhu ako mrak? Každý v to dúfal, každý si to želal. Sám minister cítil, že všetka tá úcta a pochlebovanie okolo neho len zakrýva veľkú nenávisť, zle zastretú strachom a zištnosťou. Bol celý nesvoj, lebo nevedel, s čím rátať a o koho sa oprieť.

Sám pán Princ, ktorý bojoval za neho, si nenechal ujsť príležitosť a zavše sa mu vysmieval alebo ho ponižoval. Ba dva či tri razy, keď Mazarin chcel pred víťazom od Rocroy uplatniť svoju vôľu, princ mu dal najavo, že ho nebráni ani z presvedčenia, ani z nadšenia.

Vtedy sa kardinál obracal ku kráľovnej, svojej jedinej opore. Ale zo tri razy sa mu zdalo, že i táto opora sa mu trasie pod rukami.

Keď nadišiel čas audiencie, oznámili grófovi de La Fère, že audiencia síce bude, ale že musí chvíľu počkať, lebo kráľovná sa radí s ministrom. Bola to pravda. Parížania poslali novú deputáciu, ktorá sa mala pokúsiť o určité zmeny, preto sa kráľovná radila s Mazarinom, ako deputátnikov prijať.

Najvyššie osobnosti štátu mali veľké starosti. Athos si nemohol vybrať horšiu chvíľu na to, aby hovoril o svojich priateľoch, biednych čiastočkách, stratených v šialenom víre. Athos bol však neoblomný človek, ak mu to prikazovali svedomie a povinnosť. Trval teda na tom, aby ho kráľovná prijala, že i keď prichádza kvôli osobným veciam, má pre jej veličenstvo veľmi dôležité správy.

Keď sa rokovanie skončilo, kráľovná ho dala zavolať do svojej pracovne.

Athosa voviedli, povedal svoje meno. Bolo to meno, ktoré veľa ráz doľahlo do uší jej veličenstva a pričasto rozochvelo jej srdce, preto ho Anna Rakúska nemohla nepoznať. Napriek tomu bola ľahostajná a pozrela na šľachtica tak uprene, ako prislúcha len ženám-kráľovnám svojou krásou alebo rodom.

„Ponúkate sa, gróf, že nám preukážete služby?“ spýtala sa Anna Rakúska po chvíli ticha.

„Áno, madam, ďalšiu službu,“ povedal Athos, ohúrený, že ho kráľovná nespoznáva.

Hoci mal Athos vznešené srdce, bol veľmi chabý dvoran.

Anna zvraštila obočie. Mazarin, ktorý sedel pri stole a prehŕňal sa v papieroch ako obyčajný tajomník, zdvihol hlavu.

„Vravte,“ ozvala sa kráľovná a Mazarin sa znovu začal prehŕňať v papieroch.

„Madam,“ pokračoval Athos, „dvaja naši priatelia, dvaja najneohrozenejší služobníci vášho veličenstva, pán d’Artagnan a pán du Vallon, ktorých pán kardinál poslal do Anglicka, sa stratili, keď vystúpili na francúzske územie a neviem, čo sa s nimi stalo.“

„No a?“ spýtala sa kráľovná.

„Nuž, obraciam sa na dobrotu vášho veličenstva, aby som sa dozvedel, čo sa stalo s týmito dvoma šľachticmi, ponechajúc si právo, ak to bude treba, obrátiť sa k spravodlivosti.“

„Pane,“ odpovedala Anna Rakúska s pýchou, ktorá sa voči určitým ľuďom menila na neslušnosť, „pre toto nás vyrušujete, keď máme iné veľké starosti? To je vec polície! Ach, pane, musíte predsa vedieť, že odkedy nie sme v Paríži, políciu nemáme.“

„Myslím, že vaše veličenstvo sa nepotrebuje pýtať polície, aby sa dozvedelo, čo sa stalo s pánom d’Artagnanom a s pánom du Vallon,“ Athos sa s chladnou úctou uklonil. „Keby sa ráčilo spýtať pána kardinála, on by mohol dať vášmu veličenstvu vysvetlenie.“

„Ale, Boh mi odpusť!“ povedala Anna Rakúska a pohŕdavo ohrnula pery. „Myslím, že sa ho sám pýtate?“

„Áno, madam, mám na to takmer právo, lebo ide o pána d’Artagnana, rozumiete, o pána d’Artagnana, madam?“ povedal to s takým dôrazom, že spomienky ženy zvraštili čelo kráľovnej.

Mazarin pochopil, že je najvyšší čas prísť Anne Rakúskej na pomoc.

„Pán gróf, rád by som vám povedal niečo, o čom jej veličenstvo nevie, to znamená, čo sa stalo s tými dvoma šľachticmi. Neposlúchali, a preto sú vo väzení.“

„Ponížene prosím vaše veličenstvo,“ povedal Athos, nevšímajúc si Mazarina, „zrušte väzenie pána d’Artagnana a pána du Vallon.“

„Žiadate odo mňa, čo mi neprislúcha, pane, je to otázka disciplíny,“ odpovedala kráľovná.

„Pán d’Artagnan takto nikdy neodpovedal, keď konal pre vaše veličenstvo,“ odvetil Athos, dôstojne sa uklonil a urobil dva kroky ku dverám. Mazarin ho však zastavil.

„Aj vy, pane, prichádzate z Anglicka?“ spýtal sa a kývol na kráľovnú, ktorá sa chystala vydať krutý rozkaz.

„Strávil som posledné chvíle s kráľom Karolom I.,“ odpovedal Athos. „Úbohý kráľ! Previnil sa slabosťou a poddaní ho veľmi prísne potrestali. Kráľovské tróny sú v týchto časoch veľmi otrasené a pre oddané srdcia nie je dobré slúžiť záujmom princov. D’Artagnan bol druhý raz v Anglicku: prvý raz tam išiel preto, aby zachránil česť istej veľkej kráľovnej, druhý raz preto, aby zachránil život veľkého kráľa.“

„Pane,“ povedala Anna Rakúska Mazarinovi s takým prízvukom v hlase, ktorý nevedela zastrieť ani jej pretvárka, „uvážte, nedalo by sa niečo urobiť pre tých šľachticov?“

„Madam, urobím všetko, čo sa bude páčiť vášmu veličenstvu,“ odpovedal Mazarin.

„Urobte to, o čo žiada pán gróf de La Fère. Tak sa voláte, pane, však?“

„Mám ešte iné meno, madam, volám sa Athos.“

„Madam,“ povedal Mazarin s úsmevom, ktorý svedčil o tom, ako ľahko a rýchlo chápe naznačené veci, „môžete byť spokojná, vaše želanie sa splní.“

„Počuli ste, pane?“ spýtala sa kráľovná.

„Áno, madam, len to som čakal od spravodlivosti vášho veličenstva. Znovu teda uvidím svojich priateľov, však, madam? Dúfam, že tak to chápe vaše veličenstvo?“

„Áno, znovu ich uvidíte, pane. Len tak mimochodom, patríte k fronde, ak sa nemýlim?“

„Madam, slúžim kráľovi.“

„Áno, svojím spôsobom.“

„Tak ako všetci statoční šľachtici, iný spôsob nepoznám,“ odpovedal Athos hrdo.

„Choďte, pane, dosiahli ste, čo ste chceli,“ povedala kráľovná a prepustila Athosa, „my zasa vieme, čo sme chceli vedieť.“

Keď sa zavreli dvere, obrátila sa na Mazarina a povedala:

„Kardinál, dajte zatknúť toho bezočivého šľachtica skôr, než vyjde z nádvoria.“

„Myslel som na to,“ povedal Mazarin, „som šťastný, že mi vaše veličenstvo dáva rozkaz, o ktorý som chcel požiadať. Títo lupiči, ktorí vnášajú do našich čias zvyky minulej vlády, nás veľmi otravujú. Keďže už dvaja sú za mrežami, pridajme k nim tretieho.“

Athos nebol taký hlúpy, aby sa dal kráľovnej oklamať. V jej reči bolo čosi, čo ho zarazilo a čo sa mu vyhrážalo. Ale nepatril k ľuďom, ktorí by odišli pri najmenšom podozrení. Najmä keď mu jasne povedali, že uvidí svojich priateľov. Čakal teda v jednej izbe susediacej s pracovňou, kde bol na audiencii, a dúfal, že k nemu privedú d’Artagnana a Porthosa, alebo že príde niekto po neho a zavedie ho k nim.

Podišiel k oknu a ľahostajne hľadel na dvor. Videl, ako prišla deputácia Parížanov, ktorá mala definitívne dohodnúť miesto rokovaní a pozdraviť kráľovnú. Boli v nej parlamentní radcovia, predsedovia, advokáti a medzi nimi sa strácalo niekoľko mužov s mečmi. Pred bránami na nich čakal pôsobivý sprievod.

Athos pozrel pozornejšie, lebo sa nazdával, že v tom dave nájde niekoho známeho, keď ho vtom ktosi zľahka chytil za plece. Obrátil sa.

„Ach, pán Comminges!“

„Áno, pán gróf, ja som to, dostal som rozkaz, ale vopred sa vám ospravedlňujem.“

„Aký rozkaz, pane?“ spýtal sa Athos.

„Ráčte mi odovzdať svoj meč, gróf.“

Athos sa usmial, otvoril okno a zakričal:

„Aramis!“

Akýsi šľachtic sa obrátil, bol to Aramis, a priateľsky pozdravil grófa.

„Aramis, zatýkajú ma,“ zvolal Athos.

„Dobre,“ odpovedal flegmaticky Aramis.

„Pane,“ obrátil sa Athos ku Commingesovi a podával mu zdvorilo meč rukoväťou napred, „tu máte môj meč. Ráčte mi ho starostlivo opatrovať, vrátite mi ho, až budem odchádzať z väzenia. Veľmi mi na ňom záleží, kráľ František I. ho daroval jednému môjmu predkovi. V tom čase šľachticov ozbrojovali a neodzbrojovali ich. Kam ma vediete?“

„Nuž, najskôr do svojej izby,“ odvetil Comminges. „Kráľovná určí miesto vášho pobytu neskôr.“

LXXXVI. Kráľovská moc pána de Mazarin

Zatknutie nespôsobilo nijaký rozruch, nijaký škandál, dokonca o ňom takmer nikto nevedel. Nespomalilo teda nijako beh udalostí a deputácii vyslanej Parížom oznámili, že sa dostane pred kráľovnú.

Kráľovná prijala deputáciu bez slova, povýšene ako vždy, vypočula si sťažnosť a prosby vyslancov, a keď ich dokončili, nikto by nemohol povedať, či ich Anna Rakúska počúvala. Tvárila sa veľmi ľahostajne.

Ale Mazarin, prítomný na tejto audiencii, počul veľmi dobre, čoho sa deputátnici jasnými a presnými slovami domáhajú: chcú, aby ho sčista-jasna prepustila.

„Páni,“ ponáhľal sa s odpoveďou Mazarin, „pripájam sa k vám a prosím kráľovnú, aby skončila utrpenie poddaných. Urobil som všetko, čo sa dalo, aby som zmiernil ich útrapy a predsa, ako sami vravíte, sa verejne hovorí, že ja som pôvodcom všetkého, ja, úbohý cudzinec, ktorému sa nepodarilo zapáčiť Francúzom. Ach, nepochopili ma, lebo som nastúpil po najvznešenejšom mužovi, ktorý bol oporou žezla francúzskych kráľov. Spomienky na pána de Richelieu ma zničili. Keby som bol ctižiadostivý, aj tak by som s nimi márne bojoval. Ale ja nie som ctižiadostivý a chcem to aj dokázať. Vyhlasujem, že som porazený. Urobím všetko, čo si ľud žiada. Ale aj Parížania chybili – a kto je bez chyby, páni? – Paríž bol dosť potrestaný. Prelialo sa dosť krvi, dosť biedy zaľahlo na mesto bez kráľa a bez spravodlivosti. Neprináleží mne, obyčajnému smrteľníkovi, brať na seba takú dôležitú úlohu, ako je rozpor medzi kráľovnou a jej kráľovstvom. Keďže sa domáhate, aby som odstúpil, odstúpim.“

„Mier je dohodnutý, rokovania sú zbytočné,“ pošepol Aramis susedovi do ucha. „Stačí len poslať pána Mazarina s dobrou strážou na najvzdialenejšie hranice a dozerať, aby sa nevrátil ani jednou, ani druhou stranou.“

„Okamih, pane, okamih,“ povedal muž v talári, na ktorého sa Aramis obrátil. „Doparoma, aký ste prudký! Vidieť, že ste mužom meča. Treba ešte uzavrieť kapitolu o odmenách a náhradách.“

„Pán kancelár,“ obrátila sa kráľovná na Séguiera, „začnete rokovania, budú sa konať v Rueili. Pán kardinál povedal také veci, ktoré ma dojali. Preto vám neodpovedám obšírnejšie. Pokiaľ ide o to, aby ostal alebo odišiel, som kardinálovi príliš povďačná a doprajem mu voľnosť v konaní. Pán kardinál urobí, čo bude chcieť.“

Inteligentná tvár prvého ministra na chvíľu zbledla. Pozrel nepokojne na kráľovnú. Tvár však mala takú ľahostajnú, že podobne ako ostatní nemohol vyčítať, čo sa odohráva v jej srdci.

„Kým sa pán de Mazarin rozhodne, nech sa hovorí len o kráľovi, prosím vás,“ dodala kráľovná.

Deputácia sa uklonila a vyšla von.

„Hádam by ste neustúpili pred takými poskokmi a advokátmi?“ zvolala kráľovná, keď posledný vyšiel z miestnosti.

„Madam,“ Mazarin uprel na kráľovnú prenikavý pohľad, „pre šťastie vášho veličenstva niet obete, ktorú by som nebol ochotný priniesť.“

Anna sklonila hlavu. Vybavila sa jej spomienka na Athosa. Odvážne šľachticovo správanie, pevná a dôstojná reč, prízraky, ktoré vyvolal jediným slovom, všetko jej pripomínalo minulosť so svojou opojnou poéziou. Pripomenulo jej to mladosť, krásu, lesk lásky v dvadsiatich rokoch, tvrdé boje ich stúpencov a krvavý koniec Buckinghama, jediného muža, ktorého skutočne milovala, hrdinstvo jej skrytých obrancov, ktorí ju zachránili od dvojakej nenávisti, nenávisti Richelieua i kráľa.

Mazarin ju pozoroval a teraz, keď si kráľovná myslela, že je sama, že už na ňu nečíha množstvo nepriateľov, sledoval jej myšlienky na tvári ako mraky v priezračných jazerách.

„Nemalo by sa ustúpiť búrke,“ zašepkala Anna Rakúska, „kúpiť mier, trpezlivo a zbožne čakať na lepšie časy?“

Mazarin sa tomuto návrhu trpko usmial.

Anna Rakúska mala sklonenú hlavu a nevidela kardinálov úsmev, keď však nedostala nijakú odpoveď, zdvihla čelo.

„Kardinál, vy mi neodpovedáte? Čo vy na to?“

„Myslím, madam, že drzý muž, ktorého sme dali zatknúť pánom de Comminges, urobil narážku na pána Buckinghama, ktorého ste nechali zavraždiť, na pani de Chevreuse, ktorú ste poslali do vyhnanstva, na pána de Beaufort, ktorého ste dali uväzniť. Ale ak urobil narážku na mňa, urobil to preto, že nevie, čím som pre vás.“

Anna sa zachvela ako vždy, keď sa niekto dotkol je pýchy. Očervenela, a aby nič nepovedala, zaťala nechty do bielych rúk.

„Je to múdry, šľachetný a duchaplný muž, a okrem toho aj rázny človek,“ pokračoval Mazarin. „Viete niečo o tom, však, madam? Chcem mu povedať, a prejavujem mu tým neobyčajnú milosť, v čom sa mýlil, pokiaľ ide o mňa. Padol tu návrh, aby som odstúpil, ale odstúpenie si vyžaduje, aby sa o ňom uvažovalo.“

„Odstúpenie!“ zvolala Anna. „Domnievala som sa, pane, že len králi môžu odstúpiť.“

„Nuž a nie som takmer kráľom, a dokonca francúzskym kráľom?“ povedal Mazarin. „Uisťujem vás, madam, že moje ministerské rúcho hodené pri kráľovskej posteli sa v noci nesmierne podobá kráľovskému plášťu.“

Bolo to ďalšie pokorenie, akým ju Mazarin často zahŕňal a pri ktorom vždy skláňala hlavu. Iba Alžbeta a Katarína II. zostali pre svojich miláčikov milenkami a zároveň kráľovnami. Anna Rakúska pozrela s akousi mimovoľnou hrôzou na výhražnú tvár kardinála, ktorému v podobných chvíľach nechýbala istá vznešenosť.

„Pane, vari som nepovedala, a vy ste nepočuli, že urobíme to, čo sa vám bude páčiť?“

„Myslím teda, že sa mi bude páčiť ostať,“ oznámil Mazarin. „Je to nielen v mojom záujme, ale opovažujem sa povedať, že je to aj vaša záchrana.“

„Tak zostaňte, pane, neželám si nič iné, ale potom ma nenechajte urážať.“

„Hádam máte na mysli nároky rebelov a tón, akým sa ich domáhajú? Majte strpenie, ako prostriedok si zvolili rokovania, územie, na ktorom som šikovnejší vojvodca než oni. Porazíme ich obyčajným vyčkávaním. Sú hladní a o týždeň to bude ešte horšie.“

„Ech, božemôj, áno, pane, viem, že sa to tak skončí. Ale nejde len o nich, oni ma neurážajú najbolestnejšie.“

„Ach, rozumiem. Máte na mysli spomienky, ktoré vo vás vyvolávajú traja či štyria šľachtici. Sú vo väzení a majú na rováši také viny, že tam môžu ostať, koľko budeme chcieť. Už iba jeden nie je v našej moci a vzdoruje nám. Ale, doparoma, aj toho sa nám podarí priviesť k jeho druhom. Urobili sme už ťažšie veci než toto. Dal som ich najskôr z opatrnosti zavrieť do Rueilu, aby som ich mal na očiach, aby som mal na dosah ruky tých nejneústupnejších. Dnes sa k nim pripojí tretí.“

„Kým budú vo väzení, bude dobre, ale raz sa predsa dostanú na slobodu,“ povedala Anna Rakúska.

„Áno, ak ich veličensto prepustí.“

„Ach, už túžim po Paríži!“ pokračovala Anna Rakúska, odpovedajúc si na vlastnú myšlienku.

„A prečo?“

„Kvôli Bastile, pane, je pevnejšia a diskrétnejšia.“

„Madam, rokovania nám prinesú mier, s mierom dostaneme Paríž a s Parížom zase Bastilu! A tam naši štyria chvastúni zhnijú.“

Anna Rakúska mierne zvraštila obočie. Mazarin jej pobozkal na rozlúčku ruku a po napoly pokornom a napoly galantnom prejave odišiel. Anna Rakúska ho sledovala pohľadom a na perách sa jej čoraz viac črtal pohŕdavý úsmev.

„Nevážila som si lásku kardinála, ktorý nikdy nepovedal: „Urobím“, ale „Urobil som“. Ten poznal bezpečnejšie úkryty než Rueil, tmavšie a temnejšie než Bastila. Och, svet upadá!“

LXXXVII. Opatrenia

Keď Mazarin odišiel od Anny Rakúskej, pobral sa nazad do Rueilu, kde býval. V tých pohnutých časoch chodieval so silným sprievodom, ba dokonca sa maskoval. Kardinál vo vojenskom oblečení vyzeral ako veľmi vznešený šľachtic.

Na nádvorí starého zámku nasadol do koča a dostal sa k Seine pri Chatou. Pán Princ mu ako sprievod pridelil päťdesiat mužov ľahkej jazdy – nielen na to, aby kardinála strážili, ale aby poslancom ukázal, s akou ľahkosťou kráľovnini vojvodcovia vládnu jej vojsku a môžu si dovoliť ním disponovať podľa ľubovôle.

Athos na koni a bez meča, pod dozorom Commingesa, kráčal mlčky za kardinálom. Grimaud, ktorého pán nechal pred bránou zámku, počul, keď Athos kričal na Aramisa, že ho zatýkajú, a šiel si na pánovo znamenie stať na Aramisovo miesto, akoby sa nič nestalo. Za dvadsaťdva rokov služby sa jeho pán dostal do toľkých dobrodružstiev, že ho to vôbec neznepokojovalo.

Po audiencii sa deputátnici pobrali nazad do Paríža. Šli teda len kúsok pred kardinálom. Athos, hľadiac pred seba, zazrel Aramisov chrbát. Jeho pozlátený opasok a hrdé držanie tela pútali v tom množstve ľudí Athosov pohľad, podobne ako nádeje na oslobodenie, ktoré do neho vkladal, a v nemalej miere aj zvyk, spoločné podujatia – akési puto ich priateľstva.

Aramisa naopak ani veľmi netrápilo, že s ním Athos nejde. Len raz sa obrátil, a to, keď prichádzali k zámku. Domnieval sa, že Mazarin nechá čerstvého väzňa v malej bašte, ktorá strážila most a ktorej v mene kráľovnej velil akýsi kapitán. Ale mýlil sa, lebo Athos prešiel s kardinálovým sprievodom cez Chatou.

Na križovatke ciest do Paríža a do Rueilu sa Aramis znova obzrel. Tentoraz ho predtucha nesklamala. Mazarin sa pustil doprava a Aramis videl väzňa, strácajúceho sa v zákrute. V tej chvíli sa aj Athos pozrel dozadu. Obaja priatelia len kývli hlavou, Aramis priložil prst ku klobúku, akoby chcel pozdraviť. Athos však pochopil, že mu dáva znamenie, že má nápad.

O desať minút vošiel Mazarin na nádvorie zámku, ktorý dal v Rueili postaviť jeho predchodca.

Keď vchádzal na schody, Comminges k nemu podišiel a spýtal sa:

„Pane, kam si želá vaša eminencia, aby sme umiestnili pána de La Fère?“

„Do pavilónu oranžérie, naproti strážnici. Chcem, aby sa pánu de La Fère preukazovala všetka úcta, hoci je väzňom jej veličenstva kráľovnej.“

„Monsignor,“ odvážil sa namietať Comminges, „gróf žiada, aby sme ho dali k pánu d’Artagnanovi, ktorý je v loveckom pavilóne naproti oranžérii, ako prikázala vaša eminencia.“

Mazarin chvíľu uvažoval.

„Je tam veľmi silná stráž,“ dodal, „štyridsať spoľahlivých mužov, osvedčených vojakov, takmer všetci Nemci, ktorí nemajú nijaké styky s frondérmi a nijaký záujem o frondu.“

„Pán de Comminges, ak dáme tých troch mužov spolu, musíme znásobiť stráž a nemáme dosť vojakov, aby sme si mohli dovoliť taký prepych.“

Comminges sa usmial, Mazarin ten úsmev zaznamenal.

„Nepoznáte ich, pán Comminges, ja ich však poznám dobre, v prvom rade osobne a v druhom rade z rozprávania. Poveril som ich, aby sa vydali kráľovi Karolovi na pomoc a oni vykonali na jeho záchranu zázračné veci. Len osud, ktorý sa zamiešal do tejto príhody, im zabránil, aby drahý kráľ Karol nebol v tejto chvíli v bezpečí medzi nami.“

„Keď tak dobre slúžili vašej eminencii, prečo ich potom vaša eminencia drží vo väzení?“

„Vo väzení?“ tváril sa prekvapene Mazarin. „Odkedy je v Rueili väzenie?“

„Odvtedy, čo sú v ňom väzni,“ odvetil Comminges.

„Títo páni nie sú mojimi väzňami, Comminges,“ Mazarin sa šibalsky usmial, „sú mojimi hosťami, a to takými vzácnymi hosťami, že som dal zamrežovať okná a na dvere miestností, v ktorých bývajú, som dal namontovať závory. Bojím sa, aby ma nepripravili o svoju spoločnosť. Hoci na prvý pohľad vyzerajú ako väzni, nesmierne si ich vážim, čo dokazuje i skutočnosť, že chcem navštíviť pána de La Fère, aby som sa s ním pozhováral medzi štyrmi očami. Aby nás v tomto rozhovore nikto nevyrušoval, zavediete ho do pavilónu oranžérie. Viete, že sa v ňom zvyknem prechádzať, nuž a na tej prechádzke si odskočím k nemu a pozhovárame sa. Akokoľvek sa tvrdí, že je mojím nepriateľom, prechovávam k nemu sympatie, a ak bude rozumný, možno sa na niečom dohodneme.“

Comminges sa uklonil a vrátil sa k Athosovi, ktorý zdanlivo pokojne čakal na výsledok porady.

„Tak čo?“ spýtal sa gardového poručíka.

„Pane, zdá sa, že to nie je vôbec možné,“ oznámil Comminges.

„Pán de Comminges, som celý život vojakom,“ povedal Athos, „a viem, čo znamená rozkaz, ale mimo tohto rozkazu mi môžete preukázať službu.“

„Veľmi rád, pane,“ odpovedal Comminges, „odkedy viem, kto ste, aké služby ste kedysi preukázali jej veličenstvu a aký blízky vám je mladík, ktorý mi statočne prišiel na pomoc, keď sme zatýkali toho starého darebáka Broussela, vyhlasujem, že som úplne na vašej strane, prirodzene, okrem tohto rozkazu, čo vykonávam.“

„Ďakujem, pane, neželám si nič viac a budem žiadať od vás len jednu vec, ktorou sa nijako neskompromitujete.“

„Ak je tak, pane, môžete sa na mňa obrátiť,“ usmial sa pán de Comminges. „Nemám rád pána Mazariniho o nič viac než vy: slúžim však kráľovnej, a to ma, prirodzene, zaväzuje slúžiť aj kardinálovi. Jednej osobe slúžim s radosťou, druhej s odporom. Vravte, prosím vás, čakám a počúvam.“

„Keďže mi nijako netajili,“ povedal Athos, „že pán d’Artagnan je tu, predpokladám, že aj on môže celkom pokojne vedieť, že som tu ja?“

„Čo sa toho týka, nedostal som nijaký rozkaz, pane.“

„Tak mi urobte tú radosť a odovzdajte mu môj pozdrav a povedzte, že som jeho susedom. Zároveň mu oznámte to, čo ste povedali mne; že pán de Mazarin ma ubytoval v pavilóne oranžérie, aby ma mohol navštíviť, a povedzte mu, že využijem tú česť, ktorou ma kardinál obdaruje a budem sa usilovať dostať nejaké úľavy vo väzení.“

„Nemôže to trvať dlho,“ povedal Comminges. „Sám pán kardinál mi povedal, že toto nie je väzenie.“

„Sú tu aj podzemné žaláre,“ poznamenal Athos s úsmevom.

„Och, to je niečo iné,“ namietol Comminges. „Viem, že tieto miesta majú svoju tradíciu, ale človek z takého nízkeho rodu, Talian, ktorý prišiel do Francúzska za bohatstvom, by sa neodvážil použiť podobné opatrenia voči ľuďom, ako ste vy. To by bolo čosi neslýchané. Vyhovovalo to za čias bývalého kardinála, ktorý bol veľmožom, ale pán Mazarin, ani reči! Podzemné žaláre sú kráľovskou pomstou, po ktorej nesmie siahnuť taký naničhodník! Vie sa o vašom zatknutí, čoskoro sa bude vedieť aj o zatknutí vašich priateľov a celá francúzska šľachta by žiadala, aby sa kardinál vyjadril k zmiznutiu. Nie, nie, upokojte sa, podzemné rueilské žaláre sú už desať rokov strašidlom pre deti. Nerobte si teda starosti. Poviem pánu d’Artagnanovi, že ste tu. Ktovie, či mi o dva týždne nejako neposlúžite!“

„Ja, pane?“

„Nuž pravdaže, veď sa môže stať, že budem väzňom pána koadjútora.“

„Verte mi, pane, že v tom prípade sa ja budem starať o vás,“ uklonil sa Athos.

„Preukážete mi tú česť a budete so mnou večerať, pán gróf?“ spýtal sa Comminges.

„Ďakujem, pane, mám zlú náladu, strávili by ste so mnou smutný večer, ale ďakujem.“

Comminges odviedol grófa do miestnosti na prízemí pavilónu patriaceho k oranžérii. Do oranžérie sa vchádzalo z priestranného nádvoria, ktoré bolo plné vojakov a dvoranov. Nádvorie malo tvar podkovy, v prostriedku boli miestnosti, v ktorých býval pán de Mazarin, krídla tvoril lovecký pavilón, kde býval d’Artagnan, a pavilón oranžérie, kam práve vkročil Athos. Za týmito dvoma krídlami sa rozprestieral park. Athos vošiel do miestnosti, v ktorej mal bývať. Cez starostlivo zamrežované okno videl len steny a strechy.

„Čo je to za budovu?“ spýtal sa.

„Zadná časť loveckého pavilónu, kde sú zavretí vaši priatelia,“ odpovedal Comminges. „Bohužiaľ, okná na túto stranu sú zamurované ešte od čias bývalého kardinála, lebo tieto budovy boli žalármi a tým, že vás tu pán kardinál väzní, vracia im vlastne pôvodné určenie. Keby okná neboli zamurované, mohli by ste si na útechu so svojimi priateľmi vymieňať znamenia.“

„Ste si istý, pán de Comminges, že kardinál ma poctí svojou návštevou?“

„Uisťoval ma o tom, pane.“

Athos povzdychol a pozrel na zamrežované okná.

„Áno,“ poznamenal Comminges, „je to takmer väzenie, nechýba mu nič, ani mreže. Ale čo za čudná myšlienka vám to zišla na um, človeku, ktorý je výkvetom šľachty, že ste sa pustili medzi tých biednych frondérov a že zbytočne mrháte svoju statočnosť a oddanosť! Naozaj, gróf, keby som si bol niekedy myslel, že v kráľovskej armáde mám priateľa, určite by som bol myslel na vás. Vy, gróf de La Fère, a prívržencom takého Broussela, Blancmesnila, Viola!“

„Veru hej, pane, človek sa musel stať buď mazarinovcom, alebo frondérom, „povedal Athos. „Dlho som nechal zvučať tieto dve slová vo svojom uchu a vybral som si to druhé, je to aspoň francúzske slovo. A okrem toho, nie som frondérom s pánmi Brousselom, Blancmesnilom a Violom, ale s pánmi de Beaufort, de Bouillon, d’Elbeuf a s princami, a nie s predsedami, radcami a inými poskokmi. Napokon, či je veľmi príjemné slúžiť kardinálovi? Pozrite na túto stenu bez okien, pán de Comminges, tá vám povie veľa krásnych vecí o mazarinovskej vďačnosti.“

„Áno,“ odvetil Comminges so smiechom, „a ešte keby mohla opakovať kliatby, ktoré už týždeň sype zo seba pán d’Artagnan!“

„Úbohý d’Artagnan!“ vzdychol si Athos. „Je to dobrý a statočný človek, strašný je len pre tých, ktorí nemajú radi tých, ktorých on miluje! Pán de Comminges, máte tu dvoch ťažkých väzňov, ľutujem vás, že sa tí dvaja neskrotní muži dostali do rúk vám a že nesiete za nich zodpovednosť.“

„Neskrotní?“ povedal Comminges s úsmevom. „Ech, pane, chcete mi nahnať strach. Prvý deň vo väzení pán d’Artagnan provokoval všetkých vojakov a nižších dôstojníkov, istotne chcel získať meč. Trvalo to však iba dva dni, potom začal byť pokojný a krotký ako baránok. Teraz si vyspevuje gaskonské pesničky, pri ktorých ide človek puknúť od smiechu.“

„A pán du Vallon?“ spýtal sa Athos.

„Ach, to je niečo celkom iné. Prvý deň vylámal plecom všetky dvere a čakal som, kedy sa dostane z Rueilu ako Samson z Gazy. Ale jeho zlá nálada sa pustila tou istou cestou, po ktorej išiel pán d’Artagnan. Teraz si už nielenže privykol na zajatie, ale dokonca si z neho robí aj žarty.“

„Tým lepšie,“ povedal Athos, „tým lepšie.“

„Čo iné ste očakávali?“ spýtal sa Comminges, ktorý prirovnával to, čo povedal Mazarin o svojich väzňoch, s tým, čo o nich hovoril gróf de La Fère a začínalo ho to znepokojovať.

Athos tušil, že zlepšenie nálady oboch priateľov súvisí s nejakým novým d’Artagnanovým plánom. Nechcel ich teda zbytočne chváliť, aby nepoškodil spoločnej veci.

„Tí dvaja? To sú hlavy, ktoré sa rýchlo rozpália,“ povedal. „Jeden je Gaskonec, druhý Pikarďan. Obaja rýchlo vzplanú, ale zase rýchlo zhasnú. Dôkaz o tom máte poruke. A to, čo ste mi pred chvíľou vraveli, len potvrdzuje moje tvrdenie.“

To isté si myslel aj Comminges. Preto odišiel spokojnejší a Athos ostal sám v priestrannej miestnosti, v ktorej sa s ním na kardinálov rozkaz zaobchádzalo ako so šľachticom ohľaduplnejšie.

Aby si urobil jasný obraz svojho postavenia, očakával slávnu návštevu, ktorú prisľúbil sám Mazarin.

LXXXVIII. Rozum a sila

Prejdime teraz z oranžérie do loveckého pavilónu.

Na konci dvora sa týčila podlhovastá budova, ktorá akoby vystierala rameno v ústrety druhému ramenu, pavilónu oranžérie, a obe vytvárali polkruh uzatvárajúci zámocký dvor.

Tam boli zavretí Porthos a d’Artagnan. Spoločne trávili hodiny väzenia, ktoré ich povahám boli veľmi proti srsti.

D’Artagnan sa ako tiger prechádzal popri mrežiach širokého okna, pohľad upieral na dvor a zavše tupo a zlostne vykríkol. Porthos v tichosti zažíval vynikajúci obed.

Jeden vyzeral, akoby bol potratil rozum, no premýšľal, druhý zase akoby uvažoval, no spal.

„Pozrite, zvečerieva sa,“ povedal d’Artagnan. „Budú hádam zo štyri hodiny. Čoskoro dovŕšime stoosemdesiatu tretiu hodinu, čo sme tu.“

„Hm!“ odvetil Porthos, aby sa zdalo, že odpovedá.

„Počúvajte, vy večný sedmospáč!“ d’Artagnan bol namosúrený, že si jeho spoločník spokojne spí aj vo dne, keď jemu dalo nesmierne veľa námahy, aby spal aspoň v noci.

„Čo?“ spýtal sa Porthos.

„Vravím…“

„Čo vravíte?“

„Vravím, že čoskoro dovŕšime stoosemdesiatu tretiu hodinu, čo sme tu.“

„Vašou vinou,“ povedal Porthos.

„Akože? Mojou vinou?“

„Áno, navrhoval som vám, aby sme odišli.“

„Máme vypáčiť alebo vylomiť dvere?“

„Samozrejme.“

„Porthos, ľudia ako my neunikajú len tak ľahko a jednoducho.“

„Namojdušu, že by som veru odišiel aj tak, čím však vy úplne pohŕdate, ako sa zdá.“

D’Artagnan pokrčil plecami:

„A okrem toho, odísť z tejto miestnosti, to ešte nič neznamená.“

„Priateľu,“ povedal Porthos, „tuším dnes máte lepšiu náladu ako včera. Vysvetlite mi, prečo by nestačilo, keby sme túto opustili miestnosť?“

„Pretože bez zbraní a bez hesla neurobíme po nádvorí ani päťdesiat krokov, aby sme nenarazili na hliadku.“

„Nuž, zabijeme hliadku a budeme mať aj zbrane.“

„Áno, ale než ju zabijeme, môže vykríknuť alebo aspoň zastonať, a tým upozorniť stráž. Môže to byť nejaký Švajčiar, a ten má tvrdý život; obkľúčia nás a chytia ako líšky, hoci my sme levy, a hodia nás do nejakej temnice, kde nebudeme mať ani takú útechu, že by sme videli túto hnusnú sivastú rueilskú oblohu, ktorá sa podobá tarbeskej oblohe tak ako mesiac slnku. Tisíc hrmených, keby sme mali vonku niekoho, kto by nám dal informácie o topografii tohto zámku. Ach, keď si pomyslím, že za dvadsať rokov, hoci som nemal čo robiť, mi neprišlo na um prísť do Rueilu aspoň na hodinu a preštudovať si ho trochu!“

„A čo je na tom?“ pýtal sa Porthos. „Odíďme odtiaľto a hotovo.“

„Drahý priateľ,“ povedal d’Artagnan, „viete, prečo majstri paštetári nepracujú nikdy vlastnými rukami?“

„Neviem,“ odpovedal Porthos, „ale veľmi rád by som sa to dozvedel.“

„Lebo sa boja, aby pred učňami niektoré kúsky nepripiekli alebo aby sa im nezrazil krém.“

„A prečo?“

„Lebo učni by sa im vysmievali. A z majstrov paštetárov sa nesmie nikto vysmievať.“

„A čo majú paštetárski majstri spoločné s nami?“

„Nuž to, že ak sa my púšťame do nejakého dobrodružstva, nikdy nesmieme stroskotať, ani urobiť nič také, aby sa nám niekto mohol vysmievať. Posledný raz v Anglicku sme stroskotali, utrpeli sme porážku, a to je škvrna na našej povesti.“

„Ktože nás porazil?“ spýtal sa Porthos.

„Mordaunt.“

„Áno, ale my sme pána Mordaunta utopili.“

„To predsa viem, tým sme sa trochu vykúpili pred potomstvom, ak sa vôbec niekedy o nás bude zaujímať. Počúvajte, Porthos, hoci Mordauntom netreba pohŕdať, pán Mazarin sa mi zdá predsa len oveľa silnejší než on, a jeho tak ľahko neutopíme. Dívajme sa okolo seba a hrajme opatrne, lebo,“ povzdychol si d’Artagnan, „my dvaja vydáme hádam za ôsmich, ale nevydáme za štyroch, ako viete.“

„Máte pravdu,“ uznal Porthos a tiež si povzdychol.

„Nuž, Porthos, robte to, čo ja, prechádzajte sa sem a tam, kým nedostaneme nejakú správu od svojich priateľov alebo kým nám samým nepríde niečo dobré na um, a nespite večne ako doposiaľ, lebo nič neotupuje myseľ väčšmi než spánok. Možno nás nečaká nič také vážne, ako si myslíme. Nezdá sa mi, že by pán de Mazarin mal v úmysle dať nám odťať hlavu, lebo je to nemožné bez súdu a súd by narobil veľa hluku a hluk by privábil našich priateľov, a tí by nedovolili, aby sa to pánu de Mazarin podarilo.“

„Ako dobre uvažujete!“ obdivoval ho Porthos.

„Áno, áno, nie je to zlé,“ prikývol d’Artagnan. „No vidíte, ak nás nebudú súdiť, ak nám neodtnú hlavu, budú nás musieť strážiť tu alebo previezť niekde inde.“

„Áno, budú musieť,“ zopakoval Porthos.

„A je predsa nemožné, aby majster Aramis, ten dômyselný špiceľ, a Athos, ten múdry šľachtic, neprišli na to, kde nás ukrývajú, namojdušu, máme teda dosť času.“

„Áno, tým skôr, že tu ani nie je tak zle, pravda, okrem jednej veci.“

„Akej?“

„Nevšimli ste si, d’Artagnan, že nám tri dni za sebou dali pečenú baraninu?“

„Nie, ale ak nám ju dajú po štvrtý raz, budem sa sťažovať, nebojte sa.“

„A okrem toho, niekedy mi chýba domov, už dlho som nenavštívil svoje zámky.“

„Ach, teraz na to zabudnite, nájdeme ich, ak ich pán de Mazarin nedal zničiť.“

„Myslíte, že by si dovolil takú surovosť?“ spýtal sa Porthos nepokojne.

„Nie, také rozhodnutia robil bývalý kardinál. Tento je príliš malicherný, aby sa na niečo také opovážil.“

„Upokojte ma, prosím, d’Artagnan.“

„Nuž, tvárte sa veselo, ako to robím ja, žartujme so strážami, získavajme si vojakov, keď ich už nemôžeme podplatiť, lichoťte im väčšmi než doposiaľ, Porthos, keď sa zastavia pri našich mrežiach. Doposiaľ ste im hrozili päsťou, a čím viac úcty tá päsť má, tým menej je príťažlivá. Ach, dal by som veľa za to, keby som mal aspoň päťsto louisdorov.“

„Aj ja,“ Porthos nechcel ostať v šľachetnosti za d’Artagnanom, „by som dal hravo sto pistolí.“

Vzápätí vošiel Comminges, pred ním kráčal nejaký seržant a dvaja muži, ktorí niesli večeru v koši plnom tanierov a misiek.

„Pozrime sa, zasa baranina!“ skonštatoval Porthos.

„Drahý pán de Comminges,“ povedal d’Artagnan, „uvedomte si, že môj priateľ pán du Vallon je rozhodnutý uchýliť sa k najtvrdším protestom, ak nás pán de Mazarin bude vytrvalo chovať týmto mäsom!“

„Dokonca vyhlasujem, že nebudem jesť nič, ak toto nedáte odniesť,“ doplnil ho Porthos.

„Odneste baraninu,“ povedal Comminges, „chcem, aby pán du Vallon jedol príjemne, tým skôr, že mu chcem oznámiť novinu, o ktorej som presvedčený, že mu dodá chuť do jedla.“

„Hádam sa len pán de Mazarin neodobral na druhý svet?“ spýtal sa Porthos.

„To nie, dokonca vám musím s ľútosťou oznámiť, že sa má vynikajúco.“

„Škoda,“ povedal Porthos.

„A čo je to za novina?“ zaujímal sa d’Artagnan. „Novina vo väzení je takým vzácnym ovocím, že mi, dúfam, odpustíte moju netrpezlivosť, však, pán de Comminges? Tým skôr, že ste vraveli o dobrej novine.“

„Určite vás poteší, keď sa dozviete, že pán gróf de La Fère sa má dobre,“ odpovedal Comminges.

Drobné d’Artagnanove oči sa dvojnásobne zväčšili.

„Či ma to poteší?“ zvolal. „Určite viac než poteší, budem šťastný.“

„Mám vám teda odovzdať jeho poklony a povedať vám, že je úplne zdravý.“

D’Artagnan takmer vyskočil od radosti. Bleskový pohľad tlmočil Porthosovi jeho myšlienku: „Ak Athos vie, kde sme,“ dalo sa čítať v tom pohľade, „a ak nám posiela odkazy, to znamená, že zanedlho bude konať.“ Porthos, i keď nezvykol chápať bleskové pohľady, tentoraz pochopil, lebo pri spomenutí Athosovho mena si pomyslel to isté, čo d’Artagnan.

„Pán gróf de La Fère vás poveril, aby ste pánu du Vallon a mne odovzdali jeho poklony?“ spýtal sa opatrne Gaskonec.

„Áno, pane.“

„Museli ste sa s ním potom niekde stretnúť.“

„Pravdaže.“

„A kde, ak to nie je tajomstvo?“

„Tu neďaleko,“ odpovedal Comminges s úsmevom.

„Tu neďaleko?“ zopakoval d’Artagnan a oči mu zažiarili.

„Tak blízko, že by ste ho z tohto miesta mohli vidieť, keby okná zo strany oranžérie neboli zamurované.“

,Motá sa okolo zámku,‘ pomyslel si d’Artagnan a nahlas dodal:

„Stretli ste ho azda na poľovačke v parku?“

„Ešte bližšie, ešte bližšie. Tu za týmto múrom,“ Comminges udrel na stenu.

„Za týmto múrom? Čo je vlastne za týmto múrom? Priviedli ma sem v noci, a tak nech ma čert vezme, ak viem, kde som.“

„Predstavte si, že v tom múre je okno.“

„No a?“

„Nuž a z tohto okna by ste videli pána de La Fère v jeho okne.“

„Pán de La Fère je teda v zámku?“

„Áno.“

„A čo tu robí?“

„To, čo vy.“

„Athos je väzeň?“

„Viete dobre, že v Rueili nieto väzňov, lebo tu nie je väznica.“

„Nehrajme sa so slovami, pane, Athosa zatkli?“

„Včera v Saint-Germain, keď odchádzal od kráľovnej.“

D’Artagnan spustil nehybne ruky pozdĺž tela, akoby ho zasiahol blesk. Bledosť ako biely obláčik mu preletela po opálenej tvári, ale vzápätí zmizla.

„Väzeň!“ povedal.

„Väzeň!“ zopakoval po ňom Porthos zničene.

D’Artagnan odrazu dvihol hlavu, v očiach sa mu objavil záblesk, ktorý nepostrehol ani Porthos. Potom sa ho znovu zmocnila predošlá skleslosť.

„Čo tam po tom,“ povedal Comminges, ktorý cítil skutočnú náklonnosť k d’Artagnanovi odvtedy, ako mu preukázal službu v deň Brousselovho zatknutia, a vytrhol ho Parížanom z rúk, „čo tam po tom, nezúfajte, nemyslel som, že vám prinášam smutnú správu. V tejto vojne žijeme všetci v neistote. Zasmejte sa náhode, ktorá zbližuje vášho priateľa a vás s pánom de La Fère a nezúfajte.“

Tieto slová vôbec na d’Artagnana nezapôsobili a aj naďalej sa tváril pochmúrne.

„A ako sa tváril?“ spýtal sa Porthos, keď videl, že d’Artagnan sa prestal zhovárať, a využil to, aby aj on niečo povedal.

„Veľmi dobre,“ povedal Comminges. „Spočiatku sa mi zdal zúfalý ako vy, ale keď sa dozvedel, že ho chce dnes večer navštíviť pán kardinál…“

„Ach, pán kardinál chce navštíviť grófa de La Fère?“

„Áno, dal sa ohlásiť, a keď sa to pán gróf de La Fère dozvedel, prikázal mi, aby som vám povedal, že využije túto kardinálovu priazeň a bude sa prihovárať za vás i za seba.“

„Ach, drahý gróf!“ zvolal d’Artagnan.

„Krásna robota!“ zahundral Porthos. „Ohromná priazeň! Prisámbohu! Pán gróf de La Fère, ktorého rodina je pospájaná s Montmorencyovcami a Rohanovcami, sa veru vyrovná pánu de Mazarin!“

„Na tom nezáleží,“ d’Artagnan sa zatváril veľmi úlisne, „ak o tom premýšľame, milý pán du Vallon, táto návšteva znamená pre pána grófa de La Fère veľkú česť a je v nej veľa nádeje! A podľa mňa je to pre väzňa taká veľká česť, že mám dojem, že sa pán de Comminges mýli.“

„Ja že sa mýlim?“

„Pravdepodobne si pán de Mazarin pozval pána grófa de La Fère na návštevu, a nie pán de Mazarin pôjde navštíviť grófa de La Fère.“

„Nie, nie, nie,“ Comminges chcel uviesť skutočnosť na pravú mieru. „Počul som dobre, čo mi povedal kardinál. Osobne pôjde navštíviť grófa de La Fère.“

D’Artagnan sa usiloval zachytiť Porthosov pohľad, či jeho spoločník chápe význam tej návštevy, ale Porthos sa naňho nedíval.

„Pán kardinál máva vo zvyku prechádzať sa vo svojej oranžérii?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Zatvára sa dnu každý večer,“ odvetil Comminges. „Zdá sa, že tam húta o štátnických problémoch.“

„Potom začínam veriť, že jeho eminencia kardinál poctí návštevou pána de La Fère. Napokon, istotne ho bude niekto sprevádzať.“

„Áno, dvaja vojaci.“

„A bude sa zhovárať pred dvoma cudzími ľuďmi?“

„Vojaci sú Švajčiari z malých kantónov a hovoria po nemecky. A ako zvyčajne, budú stáť predo dvermi.“

D’Artagnan si zatínal nechty do dlaní, aby jeho tvár nič neprezrádzala.

„Nech si pán de Mazarin dá pozor, ak chce vojsť sám k pánu grófovi de La Fère,“ poznamenal, „lebo gróf de La Fère bude asi zúriť.“

Comminges sa začal smiať.

„Ach, človek by si naozaj myslel, že ste ľudožrúti! Pán de La Fère sa predsa správa rytiersky a napokon, nemá pri sebe nijakú zbraň a na prvý výkrik jeho eminencie by pribehli obaja vojaci, ktorí ju večne sprevádzajú.“

„Dvaja vojaci,“ povedal d’Artagnan, akoby si vybavoval spomienky, „dvaja vojaci, áno, každý večer počujem volať tých dvoch mužov a niekedy ich sledujem, ako sa pol hodiny prechádzajú pod mojím oknom.“

„Čakajú na kardinála, alebo skôr na Bernouina, ktorý ich privoláva, keď kardinál odchádza.“

„Udatní chlapi, namojdušu!“ poznamenal d’Artagnan.

„Sú z pluku, ktorý bojoval pri Lense.“

„Ach, pane,“ povedal d’Artagnan, akoby chcel jedným slovom zhrnúť dlhý rozhovor, „keby sa jeho eminencia dala obmäkčiť a keby pánu de La Fère sľúbila, že nás prepustí na slobodu.“

„Želám si to z celého srdca,“ povedal Comminges.

„Keby náhodou pán kardinál zabudol na túto návštevu, nebolo by vám nepríjemné, keby ste mu ju pripomenuli?“

„Nebolo, práve naopak!“

„Ach, to ma trochu upokojuje.“

V tejto šikovnej zmene rozhovoru by každý, kto by vedel čítať v Gaskoncovej duši, vybadal vynikajúci manéver.

„Teraz vás prosím o poslednú láskavosť, milý pán de Comminges.“

„Som vám plne k službám, pane.“

„Budete s pánom grófom de La Fère?“

„Zajtra ráno.“

„Neodovzdali by ste mu od nás pozdrav a nepovedali by ste mu, aby poprosil pre mňa o prejav tej istej cti, akej sa má dostať jemu?“

„Želáte si, aby k vám prišiel pán kardinál?“

„Neželám, vôbec nie som taký náročný. Želám si len, aby mi jeho eminencia preukázala aspoň tú česť a vypočula ma.“

„Ach, toto by som nikdy nebol očakával. Ako nešťastie zabíja vo vás muža!“ šomral Porthos.

„Vykonám to,“ ubezpečil Comminges d’Artagnana.

„Uistite grófa, že sa cítim vynikajúco, že ste ma videli smutného, ale odovzdaného do rúk osudu.“

„Páčite sa mi, pane, keď takto rozprávate.“

„Povedzte to isté aj o pánu du Vallon.“

„To teda nie!“ zvolal Porthos. „Ja sa vôbec neodovzdávam osudu.“

„Ale odovzdávate, priateľu!“

„Nikdy!“

„Odovzdáva sa, pán de Comminges. Poznám ho lepšie, než on pozná sám seba a viem o mnohých jeho vynikajúcich vlastnostiach, o ktorých sám nemá ani potuchy. Mlčte, milý du Vallon, a odovzdajte sa osudu.“

„Zbohom, páni,“ rozlúčil sa Comminges. „Dobrú noc!“

„Pousilujeme sa, aby bola dobrá.“

Comminges sa uklonil a odišiel. D’Artagnan ho sledoval pohľadom v pokornom postoji a s rezignáciou v tvári. Sotva sa však za kapitánom gardy zavreli dvere, vrhol sa na Porthosa a objal ho s výrazom ohromnej radosti.

„Och,“ zľakol sa Porthos, „čo sa deje? Zbláznili ste sa, úbohý môj priateľ, či čo?“

„Sme zachránení!“ zvolal d’Artagnan.

„Nezdá sa mi to ani najmenej,“ odvetil Porthos, „naopak, zisťujem, že okrem Aramisa sme všetci vo väzení a že naše vyhliadky dostať sa na slobodu sa zmenšili, odkedy sa ďalší z nás dostal do pasce pána de Mazarin.“

„Vôbec nie, Porthos, priateľ môj, tá pasca stačila pre dvoch, pre troch je prislabá.“

„Ani za mak nechápem,“ odpovedal Porthos.

„Ani netreba,“ povedal d’Artagnan, „zasadnime za stôl a naberme sily, budeme ich v noci potrebovať.“

„Čo budeme robiť v noci?“ spýtal sa Porthos čím ďalej, tým zvedavejší.

„Možno budeme cestovať…“

„Ale veď…“

„Len si sadnime za stôl, priateľu, keď jem, všeličo mi zíde na um. Po večeri, keď budú všetky myšlienky pokope, sa vám s nimi zdôverím.“

Akokoľvek Porthos túžil poznať d’Artagnanove plány, poznal aj priateľove spôsoby, preto viac nenaliehal, sadol si za stôl a pustil sa do jedla s chuťou, ktorá robila česť dôvere, vzbudenej v ňom d’Artagnanovou predstavivosťou.

LXXXIX. Sila a rozum

Večerali bez slova. Na d’Artagnanovej tvári zavše zažiaril úsmev, aký mával vo chvíľach dobrej nálady. Porthosovi to neušlo a dával svojmu priateľovi najavo, že hoci tomu nerozumie, tiež sa nevzdáva myšlienky, ktorá mu vrela v hlave.

Pri dezerte sa d’Artagnan vystrel na pohovke, skrížil nohy a hojdal sa ako človek, ktorý je so sebou nadovšetko spokojný. Porthos si vložil hlavu do dlaní, oboma lakťami sa oprel o stôl a hľadel na d’Artagnana s dôverčivým pohľadom, ktorý tomuto obrovi dodával obdivuhodný dobrácky výraz.

„Tak čo?“ spýtal sa d’Artagnan po chvíli.

„Tak čo?“ zopakoval Porthos.

„Hovorili ste niečo, milý priateľ…“

„Nehovoril som nič.“

„Och, áno, vraveli ste, že by ste odtiaľto najradšej odišli.“

„Ach, to áno, na to mi chuť naozaj nechýba.“

„A dodali ste, že stačí vylomiť nejaké dvere alebo prebúrať nejaký múr, aby sa človek odtiaľto dostal.“

„Máte pravdu, povedal som to a vravím to znova.“

„A ja som vám povedal, Porthos, že to nie je dobrý spôsob. Nespravili by sme ani sto krokov a chytili by nás a zabili, lebo nemáme nijaké šaty, aby sme sa mohli prezliecť a nijaké zbrane, aby sme sa mohli brániť.“

„Máte pravdu, potrebujeme šaty a zbrane.“

„Nuž,“ d’Artagnan vstal, „máme ich, a dokonca máme ešte niečo lepšie, priateľ Porthos.“

„Ale čo!“ Porthos a pozrel okolo seba.

„Nehľadajte, teraz je to zbytočné, všetko bude v pravý čas. O koľkej sme včera videli prechádzať po nádvorí tých dvoch zo švajčiarskej gardy?“

„Hádam hodinu po tom, čo sa zotmelo.“

„Ak dnes večer vyjdú tak ako včera, nebudeme musieť čakať ani štvrť hodiny na potešenie, aby sme ich videli.“

„Naozaj budeme čakať najviac štvrť hodiny.“

„Na vaše ruky sa dá stále spoľahnúť, však, Porthos?“

Porthos si rozopol rukáv, vyhrnul košeľu a s potešením si obzeral ruky, mocné ako stehno obyčajného človeka.

„Takže by ste celkom ľahko urobili obruč z týchto klieští a otvárač fliaš z tejto lopatky?“

„Pravdaže,“ odpovedal Porthos.

„Tak to skúste,“ navrhol d’Artagnan.

Obor vzal obidva predmety a bez námahy vykonal, čo si jeho spoločník želal.

„Vynikajúce,“ obdivoval ho d’Artagnan, „skutočne máte talent, Porthos!“

„Počul som o istom Milónovi z Krotónu,“ povedal Porthos, „ktorý robil všelijaké neobyčajné kúsky, napríklad si previazal povraz okolo čela a tak ho napol, že sa pretrhol, alebo zabil vola päsťou a odniesol ho domov na pleci, alebo dokonca chytil koňa za zadné nohy a zastavil ho, a podobne. V Pierrefonds som si dal rozprávať o všetkých jeho hrdinských činoch a robil som všetko ako on. Len povraz previazaný cez sluchy sa mi nepodarilo pretrhnúť.“

„Pretože vaša sila nie je v hlave, Porthos,“ poznamenal d’Artagnan.

„Máte pravdu, moja sila je v ramenách a pleciach,“ súhlasil naivne Porthos.

„Tak, priateľ môj, poďme k oknu, využite svoju silu a vylomte mreže. Počkajte, najskôr zhasnem lampu.“

Porthos podišiel k oknu, chytil železné mreže do oboch rúk, zavesil sa na ne, potiahol k sebe a zohol tak, že sa obidva konce vysunuli z kamenných jamôk, kde ich tridsať rokov držal cement.

„Vidíte, priateľ môj,“ povedal d’Artagnan, „to by kardinál nikdy neurobil, hoci je to geniálny muž.“

„Mám povytŕhať ďalšie železné tyče?“ spýtal sa Porthos.

„Netreba, táto jedna nám vystačí, cez dieru sa dá prepchať.“

Porthos to skúsil a prešiel celý.

„Máte pravdu,“ povedal.

„Naozaj, je to celkom pekný otvor, teraz ním prepchajte ruky.“

Porthos poslúchol ako vojak a prepchal ramená cez mreže.

„Výborne!“ pochválil ho d’Artagnan.

„Zdá sa, že to pôjde.“

„Ako po masle, drahý priateľ.“

„Dobre. Čo mám urobiť teraz?“

„Nič.“

„To je všetko?“

„Ešte nie.“

„Predsa len by som to rád vedel,“ namietal Porthos.

„Počúvajte, drahý priateľ, stačia dve slová a viete všetko. Ako vidíte, dvere na strážnici sa otvárajú.“

„Áno, vidím.“

„Na dvor pošlú dvoch gardistov, ktorí budú sprevádzať pána de Mazarin do oranžérie.“

„Už vychádzajú.“

„Keby aspoň zavreli dvere na strážnici! Dobre, zatvárajú ich.“

„Čo teraz?“

„Ticho, mohli by nás počuť.“

„Tak sa nič nedozviem.“

„Ale áno, čím viac budete robiť, tým viac budete aj chápať.“

„Radšej by som…“

„Budete mať radosť z prekvapenia.“

„Aj to je pravda,“ uznal Porthos.

„Psst!“

Porthos už ani nemukol, ani sa nepohol.

Obaja vojaci sa blížili k oknu a šúchali si ruky, lebo bol február a vonku bolo zima. Vtom sa na strážnici otvorili dvere a jedného vojaka zavolali nazad. Vojak sa odpojil od svojho druha a vrátil sa na strážnicu.

„Ako to ide?“ spýtal sa Porthos.

„Lepšie, ako sme si mohli želať. A teraz počúvajte,“ povedal d’Artagnan. „Zavolám toho vojaka a budem sa s ním rozprávať, ako som sa rozprával včera s jeho kamarátom, pamätáte sa?“

„Áno, len som nepočul, čo hovoril.“

„No, mal trochu nezvyčajný prízvuk. Ale teraz nech vám neunikne ani jedno slovo z toho, čo poviem, Porthos, všetko závisí od toho, ako to urobíte.“

„Tak vravte.“

„Zavolám vojaka a budem sa s ním zhovárať.“

„To ste už povedali.“

„Obrátim sa naľavo, takže vy ho budete mať po pravej strane, keď vyskočí na lavicu.“

„A čo ak nevyskočí?“

„Vyskočí, nebojte sa. Keď vyskočí na lavicu, vystrite svoju obávanú ruku a schmatnite ho za krk. Potom ho zdvihnite a vtiahnite ho dnu, ale dávajte pozor, zovrite ho tak, aby nemohol kričať.“

„Dobre,“ prikývol Porthos. „Ale čo ak ho zadusím?“

„Bude o jedného Švajčiara menej. Dúfam však, že ho nezadusíte. Potichu ho položíte sem, potom mu zapcháme ústa a zviažeme ho. Tým získame jednu uniformu a jeden meč.“

„Vynikajúce!“ Porthos sa pozrel na d’Artagnana s tým najhlbším obdivom.

„Však?!“ prisvedčil Gaskonec.

„Áno, ale jedna uniforma a jeden meč pre dvoch nestačia,“ pokračoval Porthos zamyslene.

„Veď má kamaráta!“

„Máte pravdu,“ prikývol Porthos.

„Keď zakašlem, vystrite ruky, bude najvyšší čas.“

„Dobre!“

Každý zaujal dohodnuté miesto. Porthos bol úplne schovaný v okennom výklenku.

„Dobrý večer, kamarát,“ ozval sa d’Artagnan pokojne ľubozvučným hlasom.

„Toprý večer, pane,“ odpovedal vojak.

„Nie je veľmi teplo na prechádzky,“ pokračoval d’Artagnan.

„Bŕŕŕŕ!“ striasol sa vojak.

„Myslím, že by vám celkom dobre padol pohár vína.“

„Pohár fína byt toprý.“

„Ryba berie! Ryba berie!“ zašepkal d’Artagnan Porthosovi.

„Rozumiem,“ odpovedal Porthos.

„Mám tu fľašku,“ pokračoval d’Artagnan.

„Flašku?“

„Hej.“

„Plnú flašku?“

„Plnú, a dostanete ju, ak si vypijete na moje zdravie.“

„Ech, felmi rád,“ odvetil vojak a podišiel bližšie.

„Poďte si ju vziať, priateľko,“ navrhol Gaskonec.

„Felmi rád. Myslit, že tu lafica.“

„Hej, akoby vedeli, že sa zíde. Poďte hore… Tu je to, priateľko.“

D’Artagnan zakašlal. Vtom sa už mihla Porthosova ruka. Rýchlo ako blesk a pevne ako kliešte sa zovrela okolo vojakovho krku, zdvihla ho a aj za cenu toho, že sa poodieral, ho pretiahla cez otvor a položila na dlážku. D’Artagnan sa mu dovolil len trochu nadýchať a vzápätí mu zaviazal ústa svojou šerpou a začal ho vyzliekať tak obratne a rýchlo ako človek, ktorý sa naučil tomuto remeslu na bojisku.

„A máme uniformu a meč,“ povedal Porthos.

„To bude pre mňa,“ povedal d’Artagnan. „Ak chcete ešte jednu uniformu a meč, musíte začať znovu. Pozor! Vidím druhého vojaka, vyšiel zo strážnice a ide sem.“

„Myslím, že by nebolo opatrné znovu opakovať ten istý úskok,“ poznamenal Porthos. „Vraví sa, že sa nikdy nepodarí úspešne urobiť ten istý manéver dvakrát za sebou. Keby sa mi to nepodarilo, bolo by všetko stratené. Zídem dolu a schmatnem ho vtedy, keď sa ani nenazdá a podám vám ho so zapchatými ústami.“

„Tak to bude lepšie,“ pristal Gaskonec.

„Buďte teda pripravený.“

Porthos sa prešmykol cez otvor v okne, skryl sa, a keď vojak prechádzal popri ňom, zdrapil ho za krk, zapchal mu ústa, pretlačil ho ako múmiu cez vylomené mreže na okne a vrátil sa za ním.

Aj druhého zajatca vyzliekli, uložili na posteľ a popriväzovali remeňmi. Posteľ bola masívna, dubová a remene dvojité, nemuseli sa teda obávať, že ujde.

„Všetko ide ako po masle,“ potešil sa d’Artagnan. „Teraz si skúsim uniformu toho chlapíka. Porthos, pochybujem, že vám bude dobrá, no aj keby vám bola tesná, netrápte sa, stačí vám kožený pás, a najmä klobúk s červenými perami.“

Druhý Švajčiar bol náhodou robustný mladík, takže všetko sedelo dobre, až na to, že na niektorých miestach popúšťali švíky. Chvíľu bolo počuť len šuchot odevu. Porthos a d’Artagnan sa rýchlo obliekali.

„Hotovo,“ povedali odrazu. „Pokiaľ ide o vás, kamaráti, ak budete rozumní, nič sa vám nestane, ak sa však pohnete, na mieste ste mŕtvi.“

Vojaci boli ticho. Okúsili už Porthosovu päsť a zistili, že je to veľmi vážne a vôbec nejde o nijaký žart.

„Teraz už asi chápete, však, Porthos?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Samozrejme, a celkom dobre.“

„Teraz zídeme na nádvorie.“

„Áno.“

„Prevezmeme úlohu tých dvoch chlapíkov.“

„Dobre.“

„Budeme sa prechádzať hore-dolu.“

„Bude to celkom príjemné, lebo nie je teplo.“

„O chvíľu zavolá komorník službu ako včera a predvčerom.“

„Ohlásime sa?“

„Nie, naopak, budeme ticho.“

„Ako chcete. Ja aj tak nerád odpovedám.“

„Teda neodpovieme, narazíme si klobúky hlbšie do čela a budeme sprevádzať jeho eminenciu.“

„Kam?“

„Kam pôjde. K Athosovi. Myslíte, že sa Athos nahnevá, keď nás uvidí?“

„Ach, už rozumiem,“ zvolal nadšene Porthos.

„Počkajte, nekričte tak, Porthos, lebo, namojdušu, sme ešte neskončili,“ zatváril sa Gaskonec šibalsky.

„Čo budeme robiť?“ vyzvedal Porthos.

„Poďte za mnou,“ odpovedal d’Artagnan. „Kto čaká, ten sa dočká.“

Prešmykol sa cez otvor a spustil sa na dvor. Porthos išiel za ním, pravda, s väčšou námahou a nie tak obratne. Vojaci zviazaní v miestnosti sa chveli od strachu. Sotva sa d’Artagnan a Porthos dotkli zeme, otvorili sa dvere a komorník zavolal:

„Služba!“

Vzápätí sa otvorili dvere na strážnici a ktosi zakričal:

„La Bruyère a du Barthois, odchod!“

„Zdá sa, že sa volám La Bruyère,“ povedal d’Artagnan.

„A ja du Barthois,“ dodal Porthos.

„Kde ste?“ spýtal sa komorník. Jeho oči, ožiarené svetlom, určite nerozoznali v tme našich dvoch hrdinov.

„Tu sme,“ odvetil d’Artagnan, potom sa obrátil k Porthosovi: „Čo na to poviete, pán du Vallon?“

„Namojdušu, ak to pôjde takto ďalej, vravím, že je to celkom pekné!“

Dvaja preoblečení vojaci kráčali vážne za komorníkom, ten im otvoril dvere do chodby, potom otvoril ďalšie, ktoré viedli do akéhosi čakacieho salónika, ukázal na malé stoličky a povedal:

„Rozkaz je veľmi jednoduchý: dovolíte vkročiť len jednej jedinej osobe, rozumiete? To je všetko. A budete bezvýhradne poslúchať, čo vám táto osoba povie. A pri návrate tiež nemôže dôjsť k nijakému omylu. Počkáte, až prídem po vás.“

Komorník d’Artagnana veľmi dobre poznal, veď ním nebol nikto iný ako Bernouin, ktorý za posledných šesť či sedem mesiacov uviedol mušketiera ku kardinálovi najmenej desať ráz. D’Artagnan preto namiesto odpovede len zahundral čosi viac po nemecky než po gaskonsky. Od Porthosa si d’Artagnan vynútil sľub, že v nijakom prípade neprehovorí.

Bernouin zamkol dvere a odišiel.

„Och, zdá sa, že je tu v móde zamykať ľudí,“ rozhorčil sa Porthos, keď počul v zámke kľúč. „Zdá sa mi, že sme iba vymenili väzenie. Namiesto toho, aby sme boli zavretí tam, sedíme v oranžérii. Neviem, či sme niečo získali.“

„Porthos, priateľ môj,“ povedal d’Artagnan ticho, „nepochybujte o prozreteľnosti a nechajte ma uvažovať a premýšľať.“

„Uvažujte teda a premýšľajte,“ Porthos bol namrzený, keď videl, ako sa veci vyvíjajú.

„Urobili sme osemdesiat krokov,“ zašepkal d’Artagnan, „vyšli sme po šiestich schodoch a sme tu, ako povedal môj priateľ du Vallon, v druhom pavilóne, susediacom s naším, ktorý sa volá oranžéria. Gróf de La Fère nebude asi ďaleko, lenže dvere sú zamknuté.“

„To je pre nás nejaký problém?!“ vzchopil sa Porthos. „Opriem sa plecom a…“

„Preboha, Porthos, priateľ môj,“ tíšil ho d’Artagnan, „zrieknite sa tých siláckych kúskov, lebo už nebudú stáť za nič, keď ich budete potrebovať. Nepočuli ste, že sem niekto príde?“

„Počul.“

„Tak vidíte, a ten niekto nám otvorí dvere.“

„Lenže, môj milý, keď nás ten niekto spozná a začne kričať, sme stratení; lebo sa domnievam, že nemáte v úmysle zabiť alebo zahrdúsiť toho cirkevného hodnostára. Také spôsoby sú dobré pri Angličanoch a pri Nemcoch.“

„Och, Boh ma chráň, a vás tiež!“ povedal d’Artagnan. „Mladý kráľ by nám hádam bol aj trochu povďačný, ale kráľovná by nám to neodpustila, a ju musíme šetriť. Okrem toho, zbytočne prelievať krv, nie, nikdy, ani za svet! Mám plán. Nechajte ma konať po svojom a budeme sa smiať.“

„Tým lepšie, veru by som sa už potreboval zasmiať,“ hundral Porthos.

„Psst! Niekto prichádza!“ upozornil ho d’Artagnan.

Vtom sa v prednej sále, vlastne v predsieni, ozvali ľahké kroky. Dvere zaškrípali v pántoch a objavil sa jazdec v hnedom plášti so širokým klobúkom zarazeným do čela a s lampášom v ruke. Porthos sa pritisol k stene, ale nemohol sa zmeniť na neviditeľného. Muž v plášti mu podal lampáš a povedal:

„Zapáľte lampu na strope.“

Potom sa obrátil k d’Artagnanovi.

„Poznáte rozkaz?“

„Ja,“ odpovedal Gaskonec, odhodlaný obmedziť sa len na túto ukážku nemeckého jazyka.

„Tedesco,“ povedal jazdec, „va bene.“

Podišiel k dverám naproti tým, ktorými prišiel, otvoril ich, zmizol za nimi a zamkol za sebou.

„A čo urobíme teraz?“ Porthos bol znova bezradný.

„Teraz potrebujeme vaše mocné ramená, priateľu. Všetko má svoj čas a ten, čo vie čakať, má výhodu. Najskôr však zatarasme prvé dvere, a potom sa pusťme za jazdcom.“

Ihneď sa dali do roboty. Jedny dvere zatarasili nábytkom, ktorý bol v miestnosti, tie sa okrem toho otvárali dovnútra, čím bol vstup ešte ťažší.

„Máme istotu, že nás neprekvapia zozadu,“ skonštatoval spokojne d’Artagnan. „Tak, a teraz poďme!“

XC. Podzemné väzenie pána Mazarina

Prišli k dverám, ktorými sa vytratil Mazarin. Boli zamknuté. D’Artagnan sa ich márne usiloval otvoriť.

„Musíme použiť vaše plece,“ povedal d’Artagnan. „Pritlačte, priateľ Porthos, ale slabo a ticho, nevylomte nič, usilujte sa len roztvoriť krídla dverí, to stačí.“

Porthos sa oprel mohutným plecom o jedno krídlo, to sa prehlo a d’Artagnan vopchal meč medzi závoru a západku zámky. Šikmo zrezaná západka povolila a dvere sa otvorili.

„Vždy som vám vravel, priateľ Porthos, že premôžeme všetky ženy a dvere, ak na ne ideme s citom.“

„Vy ste nejaký veľký moralista,“ zahundral Porthos.

Vošli do miestnosti. Za sklenenou stenou bolo vo svetle kardinálovho lampáša položeného na zemi uprostred chodby vidieť pomarančovníky a granátovníky Rueilského zámku, zoskupené do dlhých radov, ktoré vytvárali jedno hlavné a dve menšie bočné stromoradia.

„Kardinál tu nie je, ostala len jeho lampa, kde do pekla asi išiel?“ hromžil d’Artagnan.

Porthosovi naznačil, aby preskúmal bočné stromoradie a sám sa pustil do toho druhého. Odrazu po ľavej strane zbadal z radu trochu vysunutú akúsi debnu a veľkú dieru. Debnu by sotva bolo odtislo desať chlapov, musela sa posunúť nejakým mechanizmom aj s kamennou doskou. V diere boli točité schody. Kývol na Porthosa, ukázal mu dieru a schody.

„Keby sme chceli len zlato, prišli by sme si na svoje a boli by sme navždy bohatí,“ zašepkal d’Artagnan.

„Ako to myslíte?“

„Nechápete, Porthos, že pod týmto schodiskom je zrejme ten povestný kardinálov poklad? Teraz by nám stačilo zísť dolu, vyprázdniť pokladnicu, zamknúť do nej kardinála na dva západy, posunúť pomarančovník na svoje miesto a zmiznúť s toľkým zlatom, koľko by sme vládali odniesť. Nikto na svete, už ani sám kardinál, by sa nás neprišiel spýtať, kde sme prišli k toľkému bohatstvu.“

„Bol by to pekný kúsok pre chrapúňov,“ povedal Porthos, „ale celkom nedôstojný, zdá sa mi, pre šľachticov.“

„To si myslím aj ja, a preto som povedal: Keby sme chceli len zlato…, ale my chceme niečo iné,“ odvetil d’Artagnan.

Sklonil sa nad pivnicu. Doľahol k nemu silný kovový zvuk, ako keby niekto pohol vrecom plným zlata. Zachvel sa. Vtom sa zavreli akési dvere a na schodoch sa objavili prvé záblesky svetla.

Mazarin nechal lampáš v oranžérii, aby to vyzeralo, že sa prechádza. Na prehliadku svojej záhadnej pokladnice mal voskovú sviečku.

„Ha, za to kúpim piatich parlamentných radcov a dvoch parížskych generálov,“ vravel si po taliansky, keď kráčal hore schodmi a poťažkával vrecko plné reálov. „Aj ja som veľký bojovník, lenže ja vediem vojnu svojím spôsobom.“

D’Artagnan a Porthos sa učupili za debnu, každý v jednom bočnom stromoradí, a čakali.

Mazarin na tri kroky od d’Artagnana stlačil pero skryté v stene. Kamenná doska sa otočila a pomarančovník postavený na nej sa vrátil na svoje miesto.

Potom kardinál zahasil sviečku a vopchal ju do vrecka. Vzal lampáš a povedal si:

„Poďme sa pozrieť na pána de La Fère.“

,Dobre, aj my sa tam poberáme,‘ pomyslel si d’Artagnan, ,pôjdeme spoločne.‘

A všetci traja sa pobrali za pánom de La Fère. Pán de Mazarin išiel prostredným stromoradím, Porthos a d’Artagnan bočnými. Obaja mušketieri sa starostlivo vyhýbali dlhým pásom svetla z kardinálovho lampáša.

Mazarin prišiel k druhým skleneným dverám a ani nezbadal, že za ním niekto ide. Mäkký piesok tlmil kroky obidvoch jeho sprievodcov. Potom zahol doľava a pustil sa chodbou, ktorú ani Porthos, ani d’Artagnan dosiaľ nezbadali. Keď sa však chystal otvoriť dvere, zastal a uvažoval.

„Ach, diavolo, zabudol som na Commingesovo upozornenie. Musím zavolať vojakov a postaviť ich k týmto dverám, aby som neostal napospas tomuto prevtelenému diablovi. Tak rýchlo.“

Náhlivo sa obrátil a chcel sa vrátiť.

„Nenamáhajte sa, monsignor, kráčali sme za vašou eminenciou a sme tu,“ d’Artagnan k nemu prikročil s plsteným klobúkom v ruke a s prívetivým výrazom v tvári.

„Áno, sme tu,“ povedal Porthos a takisto vľúdne sa uklonil kardinálovi.

Mazarin pozeral vyjavene raz na jedného, raz na druhého, pustil lampáš a zdesene zastonal. D’Artagnan zdvihol lampáš, ktorý našťastie nezhasol.

„Och, koľká neopatrnosť, monsignor,“ povedal d’Artagnan, „nie je dobré chodiť tadeto potme! Vaša eminencia by mohla vraziť do nejakej debny alebo spadnúť do nejakej diery.“

„Pán d’Artagnan?“ Mazarin sa nemohol spamätať z prekvapenia.

„Áno, monsignor, osobne, a mám česť predstaviť vám pána du Vallon, svojho vynikajúceho priateľa, o ktorého sa vaša eminencia kedysi veľmi živo zaujímala.“

D’Artagnan posvietil lampášom do veselej tváre Porthosa, ktorý začínal všetkému rozumieť a bol na to veľmi hrdý.

„Zberali ste sa za pánom de La Fère,“ pokračoval d’Artagnan. „Neradi by sme vám v tom prekážali. Ráčte nám ukázať cestu, pôjdeme s vami.“

Mazarin sa pomaly spamätával.

„Páni, dlho ste už v oranžérii?“ spýtal sa trochu trasľavým hlasom, lebo si spomenul na návštevu svojho pokladu.

Porthos už-už otváral ústa, aby odpovedal na otázku, ale na d’Artagnanovo znamenie ich bez slova zavrel.

„Práve sme prišli, monsignor,“ povedal d’Artagnan.

Mazarin si vydýchol: už sa nebál o svoj poklad, bál sa len o seba. Na perách sa mu objavil neurčitý úsmev.

„Chytili ste ma do klepca, páni, priznávam, porazili ste ma. Chcete ma požiadať o slobodu, ak sa nemýlim? Ste slobodní.“

„Och, monsignor,“ povedal d’Artagnan, „ste naozaj veľmi milostivý, ale my by sme vás radšej požiadali o niečo iné, pretože slobodu už máme.“

„Vy že máte slobodu?“ Mazarin bol vydesený.

„Samozrejme, vo vašom prípade je to však úplne opačne, monsignor, vy ste slobodu stratili, a teraz si ju musíte vykúpiť. Taký je zákon vojny.“

Mazarina zamrazilo až pri srdci. Márne zapichol svoj prenikavý pohľad do výsmešnej Gaskoncovej tváre a ľahostajného Porthosovho obličaja. Obaja stáli v tieni a ani Sibyla by z nich nič nevyčítala.

„Vykúpiť si slobodu?“ zopakoval Mazarin.

„Áno, monsignor.“

„A čo ma to bude stáť, pán d’Artagnan?“

„Hrom do toho, monsignor, to ešte neviem. Spýtame sa grófa de La Fère, ak nám ho vaša eminencia dovolí navštíviť. Nech teda vaša eminencia láskavo otvorí dvere do jeho miestnosti a o desať minút bude vedieť, na čom je.“

Mazarin sa zachvel.

„Monsignor, vaša eminencia vidí, ako sa usilujeme zachovať spôsoby, ale napriek tomu ju musíme upozorniť, že nemáme kedy strácať čas. Otvorte teda, monsignor, prosím vás, a ráčte si raz navždy pamätať, že pri sebamenšom náznaku ujsť alebo kričať, nesmiete nám to mať za zlé, by sme sa uchýlili k nejakej krajnosti. Sme vo výnimočnom postavení.“

„Nebojte sa, páni,“ povedal Mazarin, „nepokúsim sa o nič, dávam vám čestné slovo.“

D’Artagnan naznačil Porthosovi, aby bol dvojnásobne opatrný, potom sa obrátil ešte raz k Mazarinovi:

„Poďme dnu, monsignor, nech sa páči.“

XCI. Vyjednávanie

Mazarin odomkol dvojité dvere a v nich už stál Athos, pripravený podľa Commingesovej rady prijať vzácneho hosťa.

Keď uvidel Mazarina, uklonil sa a povedal:

„Vaša eminencia nemusela brať so sebou taký sprievod, česť, ktorej sa mi dostáva, je príliš veľká, aby som na to zabudol.“

„Veď jeho eminencia si nás, drahý gróf, vôbec neželala,“ povedal d’Artagnan, „ale du Vallon a ja sme hádam až nevhodne naliehali. Veľmi sme vás však chceli vidieť.“

Pri tomto hlase, výsmešnom tóne a známom posunku Athos priam vyskočil od prekvapenia.

„D’Artagnan! Porthos!“ zvolal.

„Osobne, milý priateľ!“

„Osobne,“ zopakoval Porthos.

„Čo to má znamenať?“ spýtal sa gróf.

„To znamená,“ Mazarin sa znova pokúšal o úsmev, a keď sa usmial, zahryzol si do pery, „to znamená, že úlohy sa vymenili. Namiesto toho, aby títo páni boli mojimi väzňami, do väzenia sa dostávam ja. Vidíte, že musím prijímať podmienky, hoci by som ich mal dávať. Ale, páni, upozorňujem vás, že sa nebudete dlho tešiť z víťazstva, iba ak by ste ma skántrili. Príde rad aj na mňa a…“

„Ach, monsignor,“ prerušil ho d’Artagnan, „nevyhrážajte sa, dávate nám zlý príklad. Správame sa k vašej eminencii veľmi mierne a veľmi vľúdne! Zbavme sa akejkoľvek namrzenosti, odhoďme nenávisť a pekne sa pokonajme.“

„Ani ja si viac neželám, páni,“ povedal Mazarin, „ale ak sa má hovoriť o mojom výkupnom, nechcem, aby ste svoje postavenie považovali za lepšie, ako v skutočnosti je. Chytili ste ma do pasce, ale dostali ste sa do nej aj vy. Ako sa chcete odtiaľto dostať? Vidíte mreže, vidíte brány a za nimi vidíte, či skôr tušíte stráže a vojakov, ktorých sú plné nádvoria, a preto uvažujte. Chcem vám ukázať, aký som úprimný.“

,Dobre,‘ pomyslel si d’Artagnan, ,držme sa, niečo nám zahrá.‘

„Ponúkol som vám slobodu,“ pokračoval minister, „a znova ju ponúkam. Chcete ju? Skôr než o hodinu vás nájdu, zaistia, prinútia ma zabiť, a to by bol hrozný zločin, nedôstojný takých statočných šľachticov, ako ste vy.“

,Má pravdu,‘ pomyslel si Athos, a táto šľachetná myšlienka, ako každá, čo sa zrodila v jeho duši, odzrkadlila sa mu aj v očiach.

„K tomu násiliu sa uchýlime len v krajnom prípade,“ povedal d’Artagnan, aby popravil nádej, ktorú vyvolal v Mazarinovi nemý Athosov súhlas.

„Alebo ma pustíte a budete aj vy slobodní…“ pokračoval Mazarin.

„Ako chcete, aby sme prijali slobodu, keď nás o ňu môžete pripraviť, ako sám hovoríte, päť minút nato, ako ste nám ju dali?“ prerušil ho d’Artagnan. „Ako vás poznám, monsignor,“ dodal, „určite by ste nám ju vzali.“

„Nevezmem, na svoju kardinálsku česť… Neveríte?“

„Monsignor, neverím kardinálom, ktorí nie sú kňazmi.“

„Tak na moju ministerskú česť.“

„Monsignor, už nie ste ministrom, ale väzňom.“

„Tak teda na Mazarinovu česť! Tým som a, dúfam, aj navždy zostanem.“

„Hm,“ poznamenal d’Artagnan, „počul som o jednom Mazarinovi, ktorý veľmi málo dodržiaval dané prísahy, a obávam sa, že to bol niekto z predkov vašej eminencie.“

„Pán d’Artagnan, ste taký duchaplný, až ma nesmierne mrzí, že som sa s vami pohašteril.“

„Monsignor, udobrime sa, nič viac si neželám.“

„Keby som vás uistil viditeľnejším, rukolapnejším spôsobom?…“ navrhol Mazarin.

„Ach, to je niečo iné,“ povedal Porthos.

„Tak von s tým,“ povzbudzoval ho Athos.

„Najprv mi povedzte, či súhlasíte?“ spýtal sa kardinál.

„Vysvetlite nám svoj plán, monsignor, a uvidíme.“

„Nezabúdajte, že ste uväznení, zajatí.“

„Monsignor, viete dobre, že ešte stále máme poslednú možnosť.“

„Akú?“

„Zomrieť spoločne.“

Mazarin sa zachvel.

„Na konci chodby sú dvere, ktoré vedú do parku. Kľúč mám pri sebe. Vezmite si ho a choďte. Ste šikovní, silní a ozbrojení. Prejdete sto krokov a zahnete doľava, tam je múr, preleziete ho a troma skokmi budete na ceste a na slobode. Teraz vás poznám natoľko, že viem, že vám nezabránim v úteku, ak aj dám na vás zaútočiť.“

„Ach, doparoma, monsignor, rozprávate znamenite. Kde máte ten kľúč, ktorý nám ráčite ponúkať?“

„Tu je.“

„Ach, monsignor, dúfam, že nás dovediete osobne až ku dverám.“

„S radosťou, ak vás to uspokojí,“ súhlasil minister, ktorý už nedúfal, že sa mu tak lacno podarí odtiaľ dostať. Rozžiaril sa, vykročil po chodbe a otvoril dvere.

Dvere viedli skutočne do parku, traja utečenci to zistili podľa nočného vetra, ktorý zavial do chodby a chrstol im sneh do tváre.

„Doparoma, doparoma, je to strašná noc, monsignor,“ povedal d’Artagnan. „Nevyznáme sa v týchto miestach, nikdy by sme nenašli správnu cestu. Keď už vaša eminencia prišla až sem, dobre by nám padlo ešte niekoľko krokov… zaveďte nás k múru.“

„No dobre,“ pristal kardinál. Rýchlym krokom sa pustil doprava a zamieril k múru, kde sa všetci štyria o chvíľu zastavili.

„Ste spokojní, páni?“ spýtal sa Mazarin.

„To si myslím! Bolo by to bývalo ťažké! Hrom do toho, koľká to česť, troch úbohých šľachticov sprevádza knieža cirkvi! Ach, ešte niečo, pane, pred chvíľou ste vraveli, že sme statoční, šikovní a ozbrojení?“

„Áno.“

„Mýlili ste sa: ozbrojení sme len my dvaja s pánom du Vallon, pán gróf nemá nijakú zbraň, a keby nás stretla nejaká hliadka, mali by sme sa brániť.“

„Máte pravdu.“

„Ale kde nájdeme meč?“ spýtal sa Porthos.

„Monsignor požičia grófovi svoj, aj tak ho teraz nepotrebuje,“ povedal d’Artagnan.

„S potešením,“ odvetil kardinál, „a poprosím pána grófa, aby si ho nechal odo mňa na pamiatku.“

„Dúfam, že je to dosť galantné, pán gróf,“ podotkol d’Artagnan.

„Sľubujem monsignorovi, že sa od toho meča nikdy neodlúčim,“ odpovedal Athos.

„Dobre,“ poznamenal d’Artagnan, „zdvorilosť nad zdvorilosť, aké dojímavé! Porthos, nemáte slzy v očiach?“

„Veru áno,“ odvetil Porthos, „ale neviem, či plačem od toho a či od vetra. Myslím, že to bude od vetra.“

„Teraz na múr, Athos, a rýchlo,“ povedal d’Artagnan.

Athos sa dostal na múr vďaka Porthosovi, ktorý ho zodvihol ako pierko.

„Teraz skočte dolu, Athos.“

Athos zoskočil a zmizol na druhej strane.

„Ste na zemi?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Áno.“

„Bez nehody?“

„Živý a zdravý.“

„Porthos, sledujte pána kardinála, ja idem hore, nie, nepotrebujem vašu pomoc, vyšplhám sa sám. Sledujte pána kardinála, to je všetko.“

„Dávam pozor,“ povedal Porthos. „Tak ako?“

„Máte pravdu, je to ťažšie, než som si myslel, nastavte mi chrbát, ale nespúšťajte kardinála z očí!“

„Nebojte sa.“

Porthos nastavil chrbát, takže vďaka tejto opore bol d’Artagnan vzápätí na múre.

Mazarin predstieral, že sa smeje.

„Ste hore?“ spýtal sa Porthos.

„Áno, priateľu, a teraz…“

„Čo teraz?“

„Podajte mi pána kardinála a pri najmenšom výkriku ho zaškrťte.“

Mazarin chcel vykríknuť, ale Porthos ho stisol oboma rukami a vydvihol ho až k d’Artagnanovi, ktorý ho chytil za golier a posadil vedľa seba. Potom povedal výhražným hlasom:

„Pane, skočte ihneď dolu k pánu de La Fère, inakšie vás zabijem, na moju šľachtickú česť!“

„Pane, pane,“ zvolal Mazarin, „nedodržiavate slovo.“

„Ja, monsignor? Vari som vám niečo sľúbil?“

Mazarin zastonal.

„Pane, oslobodil som vás,“ povedal, „vaša sloboda je mojím vykúpením.“

„Dobre, ale monsignor, povedzte, nemali by sme sa tak trochu porozprávať o výkupnom za ten obrovský poklad, skrytý v chodbe, ku ktorému sa dostaneme celkom ľahko? Stačí stlačiť pero ukryté v stene, tým sa otočí jedna debna a odkryje sa tajné schodisko.“

„Panebože!“ Mazarin takmer strácal dych a zalamoval rukami. „Panebože! Som stratený!“

D’Artagnan si jeho náreky nevšímal, vzal ho popod pazuchy a hodil do náručia Athosovi, ktorý chladnokrvne čakal pri múre. Potom sa obrátil k Porthosovi a povedal:

„Chyťte sa ma za ruku, držím sa múru.“

Porthos sa s veľkou námahou vyšvihol hore, až sa celý múr zatriasol.

„Doposiaľ som tomu celkom nerozumel, ale teraz už rozumiem,“ smial sa. „Je to veľmi vtipné.“

„Myslíte?“ spýtal sa d’Artagnan. „Tým lepšie! Ale aby to bolo veselé až do konca, nestrácajme čas!“

Zoskočil z múra a Porthos za ním.

„Choďte s pánom kardinálom, páni,“ povedal d’Artagnan, „ja preskúmam terén.“

Gaskonec vytiahol meč a vykročil napred.

„Monsignor, kadiaľ sa máme pustiť, aby sme sa dostali na hradskú?“ spýtal sa. „Skôr než odpoviete, dobre si to rozmyslite, lebo ak sa vaša eminencia pomýli, bude to mať vážne následky nielen pre nás, ale aj pre ňu.“

„Choďte popri múre, pane,“ povedal Mazarin, „a nemôžete zablúdiť.“

Traja priatelia pridali do kroku, ale po chvíli museli spomaliť, kardinál im nestačil, hoci sa veľmi usiloval.

Odrazu sa d’Artagnan dotkol niečoho teplého, čo sa pohlo.

„Pozrime sa, kôň,“ zvolal, „páni, práve som našiel koňa!“

„Aj ja!“ odvetil Athos.

„Ja tiež!“ povedal Porthos, ktorý podľa rozkazu držal kardinála stále za rameno.

„Tomu sa vraví šťastie, monsignor,“ oznamoval d’Artagnan, „a to ešte vo chvíli, keď sa vaša eminencia sťažovala, že musí ísť pešo…“

Vtom mu ktosi oprel hlaveň pištole o prsia a počul vážne vyslovené slová:

„Nedotýkať sa!“

„Grimaud!“ spoznal strážcu koní. „Čo tu robíš? Hádam ťa sem posielajú nebesá?“

„Ale nie, pane,“ odpovedal statočný sluha, „pán Aramis mi rozkázal strážiť kone.“

„Aramis je tu?“

„Áno, pane, od včerajška.“

„A čo tu robíte?“

„Striehneme.“

„Čo? Aramis je tu?“ zopakoval otázku Athos.

„Pri malej zámockej bráne. Tam bolo jeho stanovište.“

„Je vás viac?“

„Šesťdesiat.“

„Choď ho zavolať.“

„Hneď, pane.“

Grimaud sa rozbehol, čo mu nohy stačili, v domnení, že by túto správu neoznámil nik lepšie, zatiaľ čo traja priatelia čakali, až budú zase všetci pokope.

Len pán de Mazarin mal z celej tej skupinky zlú náladu.

XCII. Možno sa domnievať, že Porthos bude konečne barónom a d’Artagnan kapitánom

Aramis v sprievode Grimauda a asi desiatich šľachticov prišiel o desať minút. Celý rozžiarený sa vrhol priateľom okolo krku.

„Ste slobodní, bratia! Slobodní aj bez mojej pomoci! Napriek tomu, že som sa usiloval, nemohol som pre vás nič urobiť.“

„Nebuďte nešťastný, milý priateľ. Čo sa odložilo, to nie je stratené. Keď ste to nemohli urobiť, urobíte.“

„A predsa som porobil všetky potrebné opatrenia,“ odpovedal Aramis. „Od pána koadjútora som dostal šesťdesiat mužov; dvadsiati strážia múr v parku, dvadsiati sa roztratili po lesoch. Vďaka týmto strategickým opatreniam som zadržal dvoch Mazarinových poslov ku kráľovnej.“

Mazarin natiahol uši.

„Dúfam, že ste ich slušne poslali nazad pánu kardinálovi?“

„Ach, áno,“ odpovedal Aramis, „nestálo by mi za to, aby som sa s nimi bavil v rukavičkách! V jednej depeši kardinál vyhlasuje kráľovnej, že pokladnice sú prázdne a že jej veličenstvo už nemá peňazí, a v druhej, že väzňov dá previezť do Melunu, lebo Rueil sa mu nezdá dosť bezpečný. Chápete, milý priateľ, že ten druhý list mi dodal nádej. Rozmiestnil som šesťdesiat chlapov, obkľúčil som zámok, pripravil som náhradné kone, dal som ich do opatery rozumnému Grimaudovi a čakal som, kedy vyjdete. Rátal som, že vás vyvedú až zajtra ráno, ani na um mi neprišlo, že by ste sa dostali na slobodu bez bitky. Tým lepšie, ste slobodní už dnes večer, slobodní bez boja. Ako ste to urobili, že ste unikli tomu darebákovi Mazarinovi? Iste máte naňho poriadne ťažké srdce.“

„Ani veľmi nie,“ povedal d’Artagnan.

„Naozaj?“

„Ba dokonca by som povedal, že by sme si ho mali chváliť.“

„To nie je možné!“

„Ale áno, skutočne: vďaka nemu sme na slobode.“

„Vďaka nemu?“

„Áno, rozkázal svojmu komorníkovi, pánu Bernouinovi, aby nás zaviedol do oranžérie, odtiaľ sme s ním išli ku grófovi de La Fère. Potom nám ponúkol, že nás pustí na slobodu, my sme ponuku prijali a vo svojej láskavosti zašiel tak ďaleko, že sa podujal ukázať nám cestu a doviedol nás až k múru parku, ktorý sme pred chvíľou veľmi šťastlivo preliezli a naďabili na Grimauda.“

„Ach, dobre, začínam mať o ňom lepšiu mienku,“ povedal Aramis, „bol by som rád, keby bol tu, aby som mu povedal, že som neveril, že by bol schopný takého pekného činu.“

„Monsignor,“ d’Artagnan sa už nevedel zdržať, „dovoľte, aby som vám predstavil pána rytiera d’Herblay, ktorý si želá, ako ste počuli, vysloviť vašej eminencii úctivé poďakovanie.“

Ustúpil, aby zmäteného Mazarina odkryl vydesenému Aramisovmu pohľadu.

„Och, och, kardinál?“ Aramis sa sotva zmohol na slovo. „Krásna korisť! Hej, hej, priatelia! Kone, kone!“

Pribehlo niekoľko jazdcov.

„Bohuprisahám, predsa som len na niečo užitočný! Monsignor, ráči vaša eminencia prijať prejav hlbokej úcty? Stavím sa, že tento kúsok vyviedol zase tento svätý Krištof de Porthos. Ešte dačo, zabudol som…“ potichu dal jednému jazdcovi akýsi rozkaz.

„Myslím, že by bolo najlepšie, keby sme vyrazili,“ navrhol d’Artagnan.

„Áno, ale ešte niekoho čakám… Athosovho priateľa.“

„Priateľa?“ čudoval sa gróf.

„Pozrite, tamto prichádza cvalom cez húštiny.“

„Pán gróf, pán gróf,“ zvuk známeho hlasu Athosa rozochvel.

„Raoul, Raoul,“ zvolal gróf de La Fère.

Mladík pozabudol na chvíľu na obvyklú úctu a hodil sa svojmu otcovi okolo krku.

„Pozrite sa, pán kardinál, nebolo by škoda oddeliť od seba ľudí, ktorí sa majú tak radi ako my? Páni,“ Aramis sa obrátil na jazdcov, ktorých bolo podchvíľou viac a viac, „páni, preukážte pánu kardinálovi česť a obstúpte ho. Chce nás poctiť svojou spoločnosťou, dúfam, že mu za to budete povďační. Porthos, nespúšťajte jeho eminenciu z očí.“

Aramis sa pridal k d’Artagnanovi a Athosovi, ktorí sa radili.

„Tak, poďme ďalej!“ povedal d’Artagnan po päťminútovej porade.

„A kam pôjdeme?“ spýtal sa Porthos.

„K vám, milý priateľ, na Pierrefonds, váš krásny zámok je hoden ponúknuť panské pohostenie jeho eminencii. A okrem toho, je na dobrom mieste, ani blízko, ani ďaleko od Paríža, odtiaľ bude ľahké spojiť sa s hlavným mestom. Poďte, monsignor, budete si tam žiť ako vládca, akým vlastne ste.“

„Ako zosadený vládca,“ povedal žalostne Mazarin.

„Vojna má svoje zvraty, monsignor,“ odpovedal Athos, „ale uisťujem vás, že my ich nezneužijeme.“

„Nezneužijeme, ale využijeme,“ odvetil d’Artagnan.

Únoscovia potom s neúnavnou rýchlosťou klusali celú noc. Mazarin, pochmúrny a zamyslený, sa nechal unášať behom týchto prízrakov. Na svitaní mali za sebou dvanásť míľ bez zastávky. Polovica družiny už nevládala, niekoľko koní odpadlo.

„Dnešné kone sa nevyrovnajú tým, čo sme mali,“ usúdil Porthos, „všetko podlieha degenerácii.“

„Grimauda som poslal do Dammartinu,“ povedal Aramis, „má nám doviesť päť čerstvých koní, jedného pre jeho eminenciu a štyri pre nás. Hlavné je, aby sme nestratili monsignora, družina nás dobehne neskoršie. Len čo budeme za Saint-Denis, nemusíme sa ničoho obávať.“

Grimaud naozaj doviedol päť koní; šľachtic, na ktorého sa obrátil, bol Porthosovým priateľom, ponáhľal sa preto kone darovať, a nie predať, ako mu Grimaud navrhoval. O desať minút sa družina zastavila v Ermenonville, ale štyria priatelia cválali s novým zápalom hneď ďalej.

Na poludnie vošli do stromoradia Porthosovho zámku.

„Ach, verte mi, či nie, pane,“ povedal Mousqueton, ktorý cválal popri d’Artagnanovi a po celý čas nepovedal ani slovo, „ale naozaj prvý raz od odchodu z Pierrefonds oddychujem.“

Znovu popchol svojho koňa do cvalu, aby oznámil služobníctvu, že pán du Vallon prichádza aj so svojimi priateľmi.

„Sme štyria,“ rozhodol d’Artagnan, „budeme sa pri monsignorovi striedať. Každý ho bude strážiť tri hodiny. Athos si prezrie zámok, ktorý nesmú dobyť, ak ho budú chcieť obliehať, Porthos sa postará o zásoby a Aramis o posádku. Porthos bude teda hlavným zásobovateľom a Aramis veliteľom.“

Mazarina ubytovali v najkrajšej miestnosti na zámku.

„Páni,“ povedal, „dúfam, že ma tu nemienite držať dlho v tajnosti?“

„Nie, monsignor,“ odpovedal d’Artagnan, „skôr naopak, veľmi rýchlo mienime oznámiť, že ste v našich rukách.“

„Potom začnú obliehať zámok.“

„S tým rátame.“

„A čo urobíte?“

„Budeme sa brániť. Keby žil ešte pán kardinál de Richelieu, vyrozprával by vám príbeh o bašte v Saint-Gervais, kde sme my štyria so svojimi štyrmi sluhami a dvanástimi mŕtvymi odolávali celej armáde.“

„Takéto hrdinstvá sa neopakujú, pane.“

„Dnes nebudeme potrebovať také hrdinstvá, zajtra sa o tom dozvie parížska armáda a pozajtra bude tu. A bitka, ktorá by sa mala odohrávať pri Saint-Denis alebo v Charentone, sa odohrá pri Compiègne alebo pri Villers-Cotterêts.“

„Pán Princ vás porazí, ako vás vždy porazil.“

„Je to možné, monsignor, ale pred bitkou prevezieme vašu eminenciu na iný zámok priateľa du Vallon. Má ešte tri podobné. Nechceme vystaviť vašu eminenciu bojovému nebezpečenstvu.“

„Vidím, že budem musieť kapitulovať,“ povedal Mazarin. „Potom budú podmienky hádam lepšie.“

„Ach, monsignor, pokiaľ ide o podmienky, uvidíte, aké sú rozumné.“

„Aké podmienky si teda dávate?“

„Najprv si trochu oddýchnite, monsignor, a my zase pouvažujeme.“

„Nepotrebujem oddychovať, páni, potrebujem vedieť, či som v rukách priateľov, alebo nepriateľov.“

„V rukách priateľov, monsignor!“

„Tak mi potom ihneď povedzte, kam mierite, aby som vedel, či sa nejako dohodneme, alebo nie. Vravte, pán gróf de La Fère.“

„Monsignor, nežiadam nič pre seba, ale pre Francúzsko by som žiadal veľa. Ustupujem teda a odovzdávam slovo pánu rytierovi d’Herblay.“

Athos sa uklonil a cúvol o krok, stále opretý o kozub ako obyčajný divák pri vyjednávaní.

„Vravte teda vy, pán rytier d’Herblay,“ vyzval ho kardinál, „čo si želáte? Povedzte to jasne, stručne a presne.“

„Budem hrať s otvorenými kartami, monsignor.“

„Vyložte teda svoje karty.“

„Vo vrecku mám zoznam podmienok, ktoré vám predvčerom priniesla do Saint-Germain delegácia, v ktorej som bol aj ja,“ povedal Aramis. „Uznávajme predovšetkým staré práva, a požiadavky zahrnuté do programu sa musia splniť.“

„O tom sme sa takmer dohodli,“ povedal Mazarin, „prejdime k zvláštnym podmienkam.“

„Myslíte, že nejaké budú?“ spýtal sa s úsmevom Aramis.

„Myslím, že všetci nebudete takí ľahostajní ako pán gróf de La Fère,“ Mazarin sa obrátil k Athosovi a uklonil sa pred ním.

„Ach, monsignor, máte pravdu,“ povedal Aramis, „som šťastný, keď vidím, že ste konečne ku grófovi spravodlivý. Pán de La Fère je vznešená, hrdá duša, ktorá sa vznáša nad prízemnými túžbami a ľudskými vášňami. Pán gróf je zvláštny človek. Máte pravdu, monsignor, nevyrovnáme sa mu a patríme medzi tých, ktorí to hlásajú spolu s vami.“

„Aramis, vysmievate sa zo mňa?“ spýtal sa Athos.

„Nie, drahý gróf, nie, vravím to, čo si myslím a čo si myslia všetci, ktorí vás poznajú. Máte však pravdu, nejde o vás, ale o monsignora a o jeho nehodného sluhu rytiera d’Herblay.“

„Okrem všeobecných podmienok, ku ktorým sa vrátime, čo iné si želáte, pane?“

„Monsignor, želám si, aby pani de Longueville s úplným odpustením dostala Normandiu a navyše päťstotisíc libier renty. Želám si, aby jeho veličenstvo kráľ ráčilo byť krstným ocom syna, ktorého ona porodí, a aby sa monsignor po krste šiel pokloniť nášmu Svätému Otcovi pápežovi.“

„To znamená, že chcete, aby som sa vzdal funkcie ministra a aby som ihneď odišiel z Francúzska. Aby som odišiel do exilu?“

„Chcem, aby sa monsignor stal pápežom, len čo sa uvoľní pápežský stolec, a ja si pritom ponechávam výhodu, že si vyžiadam plnomocné odpustky pre seba i pre svojich priateľov.“

Mazarin sa neopísateľne zaškľabil.

„A vy, pane?“ spýtal sa d’Artagnana.

„Monsignor, som tej istej mienky ako pán rytier d’Herblay,“ povedal Gaskonec, „okrem posledného bodu, v ktorom sa úplne rozchádzame. Mne ani na um nezišlo, aby monsignor odchádzal z Francúzska, chcem, aby zostal v Paríži. Ani na um mi nezišlo žiadať, aby sa stal pápežom, žiadam, aby ostal prvým ministrom, lebo monsignor je veľký politik. Pokiaľ to bude závisieť odo mňa, pousilujem sa dokonca, aby zvíťazil nad celou frondou, pravda, pod podmienkou, že si trochu spomenie na kráľovských verných služobníkov a že dá stotinu mušketierov človeku, ktorého mu označím. A čo vy, du Vallon?“

„Áno, teraz si povedzte aj vy, pane,“ vyzval ho Mazarin.

„Chcel by som, aby pán kardinál na počesť môjho domu, ktorý mu poskytol útulok, ráčil na pamiatku tohto dobrodružstva povýšiť môj statok na barónstvo a sľúbiť rad jednému z mojich priateľov pri najbližšom udeľovaní radov jeho veličenstva,“ povedal Porthos.

„Viete, pane, že každý, kto chce dostať rad, musí robiť skúšky.“

„Ten priateľ ich urobí. Napokon, ak to bude nevyhnutne potrebné, monsignor mu poradí, ako sa vyhnúť aj tejto formalite.“

Mazarin si zahryzol do pier, zásah bol priamy. Odpovedal dosť sucho:

„Nazdávam sa, páni, že všetko dokopy sa dá dosť ťažko urobiť, lebo ak uspokojím jedných, nevyhnutne si znepriatelím druhých. Ak ostanem v Paríži, nemôžem ísť do Ríma, ak budem pápežom, nemôžem ostať ministrom, a ak nebudem ministrom, nemôžem urobiť pána d’Artagnana kapitánom a pána du Vallon barónom.“

„Máte pravdu,“ povedal Aramis. „Pretože som v menšine, odvolávam svoj návrh, pokiaľ ide o cestu monsignora do Ríma a o jeho demisiu.“

„Zostanem teda ministrom?“ spýtal sa Mazarin.

„Zostanete ministrom, to je dohodnuté, monsignor,“ povedal d’Artagnan. „Francúzsko vás potrebuje.“

„A ja upúšťam od svojich požiadaviek,“ povedal Aramis. „Jeho eminencia ostane prvým ministrom jeho veličenstva, ak mne a mojim priateľom dovolí to, čo žiadame pre Francúzsko a pre seba.“

„Páni, starajte sa sami o seba a nechajte, nech so mnou Francúzsko zúčtuje, ako sa mu bude chcieť,“ povedal Mazarin.

„To teda nie! To nie!“ nesúhlasil Aramis. „Je potrebná zmluva s frondérmi a vaša eminencia ju zostaví a podpíše pred nami a sama sa zaviaže vymôcť, aby ju kráľovná schválila.“

„Môžem zodpovedať len za seba,“ povedal Mazarin, „nemôžem ručiť za kráľovnú. A čo ak jej veličenstvo odmietne?“

„Och, monsignor vie, že jej veličenstvo mu nič neodmietne,“ poznamenal d’Artagnan.

„Pozrite, monsignor, tu máte zmluvu, ktorú navrhla delegácia frondérov,“ povedal Aramis. „Nech ju vaša eminencia ráči prečítať a preskúmať.“

„Poznám ju,“ odvetil Mazarin.

„Tak ju podpíšte.“

„Uvažujte, páni, za podobných okolností by sa mohlo hovoriť o vynútenom podpise.“

„Monsignor tu bude na to, aby povedal, že podpisoval dobrovoľne.“

„A čo ak to potom odmietnem?“

„Potom si vaša eminencia bude musieť sama sebe pričítať dôsledky tohto odmietnutia,“ upozornil d’Artagnan.

„Opovážili by ste sa položiť ruku na kardinála?“

„Vy ste ju, monsignor, neváhali položiť na mušketierov jeho veličenstva!“

„Kráľovná sa za mňa pomstí, páni!“

„Nezdá sa mi, hoci nemyslím, že by jej chýbala dobrá vôľa. Aj tak pôjdeme s vašou eminenciou do Paríža. Parížania nás budú brániť…“

„Aký nepokoj asi vládne v tejto chvíli v Rueili a v Saint-Germain?“ spýtal sa Aramis. „Ako sa asi každý vypytuje, kde je kardinál, čo sa stalo s ministrom, kam sa stratil obľúbenec! Ako asi každý hľadá po všetkých kútoch i kútikoch! Čo všetko sa o tom hovorí, a ak fronda vie o monsignorovom zmiznutí, ako asi triumfuje!“

„To je strašné!“ zašepkal Mazarin.

„Monsignor, podpíšte zmluvu,“ vyzval ho Aramis.

„Čo ak ju ja podpíšem a kráľovná ju odmietne schváliť?“

„Beriem to na seba, pôjdem navštíviť jej veličenstvo a dosiahnem, že to podpíše,“ sľuboval d’Artagnan.

„Dajte si pozor, aby vás v Saint-Germain neprijali tak, ako to najmenej čakáte.“

„Ach, urobím to tak, že ma budú vítať, viem ako na to.“

„Ako?“

„Donesiem jej veličenstvu list, v ktorom monsignor oznámi úplný nedostatok peňazí.“

„A potom?“ Mazarin zbledol.

„Keď uvidím jej veličenstvo kráľovnú v najväčších rozpakoch, zavediem ju do Rueilu, do oranžérie a ukážem pero, ktorým sa pohne debna.“

„Stačí, pane, stačí,“ zahundral kardinál. „Kde máte tú zmluvu?“

„Tu je,“ povedal Aramis.

„Vidíte, akí sme veľkorysí,“ povedal d’Artagnan, „veď by sme mohli urobiť všelijaké veci vzhľadom na to, že poznáme toto tajomstvo.“

„Tak podpíšte,“ nabádal kardinála Aramis a podal mu pero.

Mazarin vstal, chvíľu sa prechádzal, bol skôr zamyslený, než zaskočený. Odrazu sa zastavil a spýtal sa:

„Ak podpíšem túto zmluvu, páni, akú záruku mi dáte?“

„Svoje čestné slovo, pane,“ odvetil Athos.

Mazarin sa zachvel, obrátil sa ku grófovi de La Fère, chvíľu pozoroval jeho šľachetnú a úprimnú tvár, potom vzal pero a povedal:

„To mi stačí, pán gróf,“ a podpísal. „A teraz, pán d’Artagnan,“ dodal, „pripravte sa na cestu do Saint-Germain, odnesiete kráľovnej list odo mňa.“

XCIII. Ako sa dá perom a hrozbami dosiahnuť viac a rýchlejšie než mečom a oddanosťou

D’Artagnan vedel, že príležitosť má len malý chumáč vlasov, ktorý treba uchopiť, a nepatril k ľuďom, ktorí by si ju nechali ujsť. Pripravil si rýchly a bezpečný cestovný plán, poslal náhradné kone vopred do Chantilly, a tak sa mohol dostať do Paríža za päť-šesť hodín. Skôr než odišiel, si však pomyslel, že pre neho, duchaplného a skúseného chlapíka, by bolo nezvyčajné púšťať sa do neistoty a istotu nechávať za sebou.

,Athos je hrdina z románu, pokiaľ ide o veľkodušnosť,‘ pomyslel si, keď vysadal na koňa splniť nebezpečné poslanie, ,Porthos je vynikajúca povaha, ktorá sa však dá veľmi ľahko ovplyvniť, Aramis je večne nečitateľná tvár. Čo urobia tieto tri živly, keď nebudem s nimi, keď ich nebudem môcť dávať dokopy?… Hádam prepustia kardinála. A prepustenie kardinála znamená stroskotanie našich nádejí a naše nádeje sú momentálne jedinou odplatou za dvadsaťročnú robotu, pri ktorej je aj Herkulova práca trpasličím dielom.‘

Zašiel teda za Aramisom.

„Drahý rytier d’Herblay, ste zosobnením frondy,“ povedal. „Nepodľahnite Athosovi, ktorý je príliš veľkodušný. A najmä nedôverujte Porthosovi, ktorý sa díva na grófa ako na božstvo na zemi, a aby sa mu zapáčil, je ochotný nechať Mazarina utiecť, ak bude Mazarin šikovný a začne plakať alebo sa hrať na rytiera.“

Aramis sa usmial svojím jemným, ale rozhodným úsmevom.

„Nebojte sa ničoho,“ povedal. „Nepracujem iba pre seba, ale pre iných. Chcem, aby bola moja chabá ctižiadostivosť nakoniec prospešná tomu, kto má na ňu právo.“

,Dobre,‘ pomyslel si d’Artagnan, ,v tomto prípade som spokojný.‘ Podal Aramisovi ruku a zašiel za Porthosom.

„Priateľu,“ povedal mu, „toľko sme sa spolu namáhali, aby sme získali šťastie, a vo chvíli, keď už máme ovocie svojej práce na dosah, by bolo smiešnou hlúposťou, keby ste sa nechali opantať Aramisovou šikovnosťou, ktorej nikdy nechýba sebectvo, medzi štyrmi očami si to môžeme povedať, alebo keby ste sa nechali ovládať Athosom, šľachetným a nezištným, ktorý si však už pre seba neželá nič a nechápe, že iní môžu po niečom túžiť. Čo by ste povedali, keby jeden z našich dvoch priateľov prišiel s ponukou prepustiť Mazarina?“

„Povedal by som, že nás stálo dosť námahy chytiť ho len preto, aby sme ho takto pustili.“

„Výborne, Porthos! A mali by ste pravdu, priateľ môj, lebo s Mazarinom by ste si pustili aj barónsky titul, ktorý teraz držíte v rukách, a to už nehovorím o tom, že Mazarin by nás dal hneď obesiť, keby sa odtiaľto dostal.“

„Myslíte?“

„Som o tom presvedčený.“

„Tak ho radšej zabijem, než by mi mal ujsť. Nebojte sa, milý priateľ,“ ubezpečoval ho ďalej Porthos, „budem sa dívať cez okno, ako vysadáte na koňa, budem vás sledovať pohľadom, kým sa mi úplne nestratíte, potom si sadnem k skleneným dverám vedúcim do kardinálovej izby. Odtiaľ uvidím všetko a pri najmenšom podozrivom pohybe ho odpracem.“

,Výborne,‘ pomyslel si d’Artagnan. ,Zdá sa, že kardinál bude v dobrých rukách.‘ Podal ruku pánu de Pierrefonds a zašiel za Athosom.

„Milý Athos,“ oznámil mu, „odchádzam. Chcem vám povedať len jedno: poznáte Annu Rakúsku, a len zajatie pána Mazarina je zárukou môjho života. Ak ho pustíte, zomriem.“

„Táto skutočnosť ma núti, milý d’Artagnan, aby som sa rozhodol prijať miesto žalárnika. Dávam vám svoje čestné slovo, že nájdete kardinála tam, kde ho nechávate.“

,To ma uspokojuje viac, než všetky kráľovské podpisy,‘ pomyslel si d’Artagnan. ,Keďže mám Athosovo slovo, môžem pokojne odísť.‘

D’Artagnan odišiel skutočne sám, bez sprievodcu, a stačil mu meč a stručný Mazarinov sprievodný list, aby sa dostal ku kráľovnej. O šesť hodín už bol v Saint-Germain.

O tom, že Mazarin zmizol, okrem Anny Rakúskej ešte nik nevedel, a tá skrývala nepokoj i pred svojimi najbližšími. V d’Artagnanovej a Porthosovej izbe našli dvoch poviazaných vojakov so zapchatými ústami. Okamžite ich oslobodili, ale vojaci nemohli povedať nič viac, len že ich prepadli, zviazali a vyzliekli. Ale o tom, čo podnikli Porthos a d’Artagnan, keď vyšli od nich, a ako sa oni sami dostali dnu, nevedeli nič, podobne ako ostatní obyvatelia zámku.

Iba Bernouin vedel o čosi viac než ostatní. Keď počul odbíjať polnoc a jeho pán sa nevracal, osmelil sa a vošiel do oranžérie. Prvé dvere, zabarikádované nábytkom, v ňom vyvolali určité podozrenie, ale trpezlivo sa cez tento neporiadok prebíjal. Dostal sa na chodbu, kde boli všetky dvere pootvárané dokorán, takisto ako dvere do Athosovej miestnosti a do parku. Odtiaľ už mohol ísť po stopách v snehu. Videl, že kroky vedú k múru, na druhej strane našiel tie isté stopy, neskoršie stopy koní, potom stopy celej skupiny jazdcov, ktorá odcválala smerom k Enghienu. Vtedy už ani zamak nepochyboval, že väzni kardinála uniesli, lebo všetci traja zmizli spolu s ním, a rozbehol sa do Saint-Germain oznámiť to kráľovnej.

Anna Rakúska mu odporúčala, aby mlčal, a Bernouin tento rozkaz úzkostlivo splnil. Kráľovná oznámila kardinálovo zmiznutie len pánu Princovi. Pán Princ ihneď poslal asi šesťsto jazdcov s rozkazom prekutať celé okolie a odviesť do Saint-Germain každú podozrivú skupinu, odchádzajúcu z Rueilu na ktorúkoľvek stranu.

Keďže d’Artagnan bol sám a nevychádzal z Rueilu, ale mal namierené práve do Saint-Germain, nikto si ho nevšimol a nikto sa mu nepostavil do cesty. Pri príchode na dvor starého zámku uvidel Bernouina, ktorý stál vo dverách a čakal na nejaké správy o svojom stratenom pánovi. A keď Bernouin zazrel d’Artagnana, ako na koni vchádza na nádvorie, musel si pretrieť oči, lebo si myslel, že sa mýli. D’Artagnan mu však priateľsky kývol hlavou, zoskočil na zem, hodil uzdu svojho koňa okoloidúcemu sluhovi a podišiel ku komorníkovi s úsmevom na perách.

„Pán d’Artagnan!“ zvolal verný kardinálov služobník ako človek, ktorého trápia prízraky a hovorí zo spánku. „Pán d’Artagnan!“

„Osobne, pán Bernouin.“

„Čo tu robíte?“

„Prinášam správy o pánu de Mazarin, a sú celkom čerstvé.“

„Čo sa s ním teda stalo?“

„Má sa dobre ako vy alebo ja.“

„Nestalo sa mu nič?“

„Celkom nič. Potreboval si jednoducho odskočiť na Ile-de-France a požiadal pána grófa de La Fère, pána du Vallon a mňa, aby sme mu robili sprievod. Sme jeho veľmi oddanými služobníkmi, nemohli sme podobnú žiadosť odmietnuť. Odišli sme včera večer a ako vidíte, dnes už som tu.“

„Ste tu,“ nezmohol sa na viac Bernouin.

„Jeho eminencia posiela nejaký odkaz pre jej veličenstvo, niečo tajné, dôverné, nejaké posolstvo, ktoré možno zveriť len osobne. Tak, milý Bernouin, ak chcete urobiť niečo pre svojho pána, oznámte môj príchod aj jeho dôvod jej veličenstvu.“

Nech už d’Artagnan hovoril vážne, alebo žartom, bolo jasné, že za týchto okolností bol jediným človekom, ktorý mohol zbaviť Annu Rakúsku nepokoja. Bernouin bez slova odišiel, aby odovzdal správu o zvláštnom poslaní, a ako očakával, kráľovná mu prikázala, aby pána d’Artagnana ihneď doviedol.

D’Artagnan podišiel k svojej panovníčke s prejavom hlbokej úcty. Na tri kroky od nej si kľakol na koleno a podal jej list. Bol to obyčajný list, napoly úradný, napoly poverovací. Kráľovná ho prečítala, a pretože sa z listu nedozvedela nič o kardinálovom zmiznutí, pýtala sa na podrobnosti.

D’Artagnan jej všetko vyrozprával tým naivným a prostoduchým spôsobom, aký vedel za určitých okolností využívať. Čím viac rozprával, tým viac naňho kráľovná hľadela s obdivom. Nechápala, ako sa niekto opovážil urobiť niečo také a ešte mal tú drzosť o tom aj rozprávať osobne jej, ktorej záujmom, ba takmer povinnosťou, je potrestať ho.

„Áno, pane?“ kráľovná bola celá červená od pobúrenia. „Opovažujete sa priznať k svojmu zločinu? Rozprávať mi do očí o svojej zrade?“

„Prepáčte, madam, ale zdá sa mi, že som sa buď zle vyjadril, alebo ma vaše veličenstvo zle pochopilo; v tom čine nieto nijakej zrady ani zločinu. Pán de Mazarin nás s pánom du Vallon držal vo väzení za to, že sme nemohli uveriť, že nás posiela do Anglicka, aby sme sa prizerali, ako stínajú hlavu kráľovi Karolovi I., švagrovi vášho nebohého kráľovského manžela a manželovi pani Henrietty, a aby sme neurobili všetko, čo sa len dalo, na záchranu života kráľa-mučeníka. S priateľom sme boli presvedčení, že to musí byť nejaký omyl, ktorého sme sa stali obeťou, a že nevyhnutne potrebujeme vysvetlenie jeho eminencie. A aby to vysvetlenie malo nejaký výsledok, musí byť podané v pokojnom prostredí, ďaleko od nepovolaných osôb. Preto sme odviedli pána kardinála na priateľov zámok, kde sme si všetko vysvetlili. A bolo to tak, madam, ako sme predvídali, išlo o omyl. Pán de Mazarin si myslel, že sme slúžili generálovi Cromwellovi, a nie kráľovi Karolovi. A to by bola hanba, ktorá by prešla z nás na neho a z neho na vaše veličenstvo. To by bola podlosť, ktorá by v samých základoch poškvrnila kráľovskú dôstojnosť vášho vznešeného syna. Takto sme mu dokázali, že opak je pravdou, a tento dôkaz chceme podať aj vášmu veličenstvu, odvolávajúc sa na vznešenú vdovu, ktorá smúti v Louvri, kam ju vaša kráľovská štedrosť usadila. Tento dôkaz pána kardinála natoľko uspokojil, že ma poslal, aby som sa s vaším veličenstvom porozprával o náhrade, ktorá spravodlivo patrí ukrivdeným a neprávom prenasledovaným šľachticom.“

„Počúvam a obdivujem vás, pane,“ povedala Anna Rakúska. „Naozaj som sa zriedkavo stretla s podobnou nehoráznou nehanebnosťou.“

„Vaše veličenstvo tiež prepadáva omylu o našich úmysloch, ako sa mýlil aj pán de Mazarin.“

„Mýlite sa, pane,“ odpovedala kráľovná, „ja sa mýlim tak málo, že o desať minút budete vo väzení a o hodinu odcestujem, aby som na čele armády svojho ministra oslobodila.“

„Som presvedčený, že vaše veličenstvo sa nedopustí takej neopatrnosti,“ podotkol d’Artagnan, „a to v prvom rade preto, že by to bolo úplne zbytočné a že by to malo tie najvážnejšie dôsledky. Pán kardinál by bol mŕtvy skôr, než by ste ho oslobodili. Jeho eminencia je natoľko presvedčená o pravdivosti mojich slov, že ma ešte prosila, aby som urobil, čo len bude v mojich silách a jej veličenstvo prinútil nejakým spôsobom zmeniť tento plán, ak bude v zlej nálade.“

„Potom sa uspokojím s tým, že vás dám zatknúť.“

„Ani to nie je dobrý nápad, madam, lebo moje zatknutie sa predvída takisto ako kardinálovo vyslobodenie. Ak sa zajtra do určitej dohovorenej hodiny nevrátim, pozajtra dovedú pána kardinála do Paríža.“

„Vidieť, pane, že neviete, čo sa robí, inakšie by ste museli vedieť, že pán kardinál bol hádam šesť ráz v Paríži odvtedy, čo sme odtiaľ odišli, ba že sa stretol s pánmi de Beaufort, de Bouillon, s pánom koadjútorom a pánom d’Elbeuf, a nikomu z nich nezišlo na um dať ho zatknúť.“

„Prepáčte, madam, všetko mi je jasné, moji priatelia nedovedú pána kardinála ani k pánu de Beaufort, ani k pánu de Bouillon, ani k pánu koadjútorovi, ani k pánu d’Elbeuf, lebo tí páni vedú vojnu na vlastnú päsť a sú schopní urobiť s kardinálom obchod. Moji priatelia dovedú kardinála pred parlament, ktorý sa dá kúpiť len čiastočne, lebo na celkovú kúpu nemá dosť peňazí ani pán de Mazarin.“

„Zdá sa mi, že sa vyhrážate matke svojho kráľa?“ povedala Anna Rakúska upierajúc na neho pohŕdavý pohľad, ktorý by u obyčajnej ženy neznamenal veľa, ale u kráľovnej vzbudzoval hrôzu.

„Madam, vyhrážam sa, lebo som k tomu prinútený,“ vysvetľoval d’Artagnan. „Vyvyšujem sa, lebo je potrebné, aby som sa dostal na úroveň udalostí a ich aktérov. Ale verte jedno, madam, a je to taká pravda, akože v týchto prsiach bije srdce pre vás. Verte, že ste boli trvalým idolom nášho života, a my sme ho hádam dvadsať ráz vohnali kvôli vášmu veličenstvu do nebezpečenstva, veď to dobre viete. Madam, nezľutuje sa vaše veličenstvo nad svojimi služobníkmi, ktorí celých dvadsať rokov živorili v tieni a ani v jedinom vzdychu nevypustili posvätné a slávnostné tajomstvá, o ktoré sa mali šťastie deliť s vami? Pozrite na mňa, madam, na človeka, ktorý sa s vami zhovára a ktorému máte za zlé, že zvyšuje hlas a prihovára sa vám výhražnejším tónom. Kto som? Biedny dôstojník bez akéhokoľvek majetku, bez prístrešia a bez budúcnosti, ak sa neuprie na mňa pohľad kráľovnej, ktorú som tak dlho hľadal. Pozrite na pána grófa de La Fère, je to vzor vznešenosti, výkvet rytierstva. Vari sa postavil proti svojej kráľovnej? Nie, postavil sa skôr proti jej ministrovi, a to celkom nezištne. A napokon, vezmite si pána du Vallon, vernú dušu, oceľové rameno, ten celých dvadsať rokov čaká na slovo z vašich úst, ktoré by ho prostredníctvom erbu urobilo tým, čím je už dávno svojou oddanosťou a vlastnosťami. A vezmite si nakoniec ľud, ktorý pre kráľovnú hádam niečo znamená, ľud, ktorý vás miluje, ale ktorý si neželá nič iné, len aby vám mohol blahorečiť, a ktorý predsa… Nie, mýlim sa, vás ľud nikdy nebude preklínať, madam. Povedzte slovo a všetkému bude koniec. Vojnu vystrieda mier, slzy radosť a nešťastie šťastie.“

Anna Rakúska pozrela s mierny údivom na mužnú d’Artagnanovu tvár, na ktorej mohla čítať zvláštne dojatie.

„Prečo ste to všetko nepovedali skôr, než ste takto konali?“ spýtala sa.

„Pretože sme chceli vášmu veličenstvu dokázať to, o čom, zdá sa, pochybovalo, madam: že máme ešte nejakú cenu a že by bolo správne si nás všimnúť.“

„A vaša odvaha by necúvla pred ničím, ako vidím,“ povedala Anna Rakúska.

„Necúvla pred ničím v minulosti, prečo by mala cúvať v budúcnosti?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Ak odmietnem vaše požiadavky a dôjde k boju, dostane sa vaša odvaha tak ďaleko, že ma unesiete z kráľovského dvora a odovzdáte fronde, ako to zamýšľate urobiť s mojím ministrom?“

„To nám nikdy ani nenapadlo, madam,“ odpovedal d’Artagnan s gaskonským chvastúnstvom, ktoré bolo uňho obyčajnou naivnosťou, „ale keby sme sa na tom my štyria dohodli, určite by sme to urobili.“

„To som mala vedieť skôr,“ zašepkala Anna Rakúska, „to sú muži zo železa.“

„Ech, madam, to mi potvrdzuje, že vaše veličenstvo má dnes už o nás správnu mienku,“ povedal d’Artagnan.

„Dobre, no ak mám správnu mienku…“ povedala Anna Rakúska.

„Dá nám vaše veličenstvo za pravdu. Ak nám dá za pravdu, nebude sa k nám správať ako k obyčajným ľuďom. A vo mne bude vidieť vyslanca hodného vysokých záujmov, o ktorých sa mám s vami pozhovárať.“

„Kde máte tú zmluvu?“

„Tu je.“

Anna Rakúska pozrela na zmluvu, ktorú jej podal d’Artagnan.

„Vidím len všeobecné podmienky,“ povedala. „Sú v nej iba záujmy pánov de Conti, de Beaufort, de Bouillon, pána koadjútora a pána d’Elbeuf. A kde sú vaše?“

„Nám sa dostane spravodlivosti, madam, keď sa dostaneme na svoje miesta. Usúdili sme, že naše mená nie sú hodné, aby figurovali medzi tými veľkými.“

„Predpokladám však, že ste sa nezriekli možnosti nahlas mi predostrieť svoje požiadavky.“

„Myslím, že ste veľká a mocná kráľovná, madam, a že by bolo nedôstojné vašej veľkosti a moci dôstojne neodmeniť ruky, ktoré dovedú jeho eminenciu do Saint-Germain.“

„To mám v úmysle, vravte,“ vyzvala ho kráľovná.

„Ten, čo vyjednával celú záležitosť (prepáčte, že začínam sebou, ale musím si prisudzovať význam, ktorý som si sám neprisvojil), nuž teda ten, čo vyjednával výkupné za pána kardinála, musí, zdá sa, dostať funkciu veliteľa gárd, čosi ako funkciu kapitána mušketierov, aby odmena nebola nedôstojná vášho veličenstva.“

„Žiadate teda odo mňa, aby som vám prisúdila miesto pána de Tréville.“

„Miesto je voľné, madam, nebolo obsadené po celý rok, odkedy ho pán de Tréville opustil.“

„Ale to je jedna z najvyšších vojenských hodností na kráľovskom dvore!“

„Pán de Tréville bol obyčajným gaskonským kadetom ako ja, madam, a zastával tú funkciu dvadsať rokov.“

„Vy máte odpoveď na všetko, pane,“ poznamenala Anna Rakúska, vzala z písacieho stola dekrét, vyplnila ho a podpísala.

„Isteže, madam, je to krásna a šľachetná odmena,“ d’Artagnan vzal dekrét a uklonil sa, „ale veci na tomto svete sú veľmi nestále a človek, ktorý by sa dostal do nemilosti vášho veličenstva, stratil by to miesto na druhý deň.“

„Čo ešte chcete?“ kráľovná sa začervenala, vidiac, že tento um, rovnako bystrý ako jej, vidí do jej zámerov.

„Stotisíc libier pre úbohého kapitána mušketierov, splatných, keď jeho služby už nebudú vášmu veličenstvu vyhovovať.“

Anna zaváhala.

„Keď si uvedomíte,“ poznamenal d’Artagnan, „že Parížania kedysi ponúkli uznesením parlamentu šesťstotisíc libier tomu, kto im prinesie kardinála živého alebo mŕtveho: živého preto, aby ho obesili a mŕtveho, aby ho odvliekli do jamy, kde hádžu odpadky…“

„Je to rozumné, keďže žiadate od kráľovnej len šestinu toho, čo navrhol parlament,“ poznamenala Anna a podpísala papier na stotisíc libier.

„A čo ďalej?“ spýtala sa.

„Madam, priateľ du Vallon je bohatý človek, a preto si už nemusí želať viac bohatstva, ale spomínam si, že hovoril s pánom de Mazarin o povýšení jeho statku na barónstvo. Ak sa dobre pamätám, kardinál mu to prisľúbil.“

„Chudák!“ povedala Anna Rakúska. „Bude iným na smiech.“

„Nech,“ odvetil d’Artagnan. „Jedno je však isté; tí, čo sa pred ním zasmejú, nebudú sa smiať druhý raz.“

„Dám mu barónstvo,“ rozhodla Anna Rakúska a podpísala.

„Teraz už ostáva len rytier alebo páter d’Herblay, ako si vaše veličenstvo bude želať.“

„Chce sa stať biskupom?“

„Nie, madam, želá si čosi jednoduchšie.“

„Čo?“

„Aby kráľ ráčil byť krstným otcom synovi pani de Longueville.“

Kráľovná sa usmiala.

„Pán de Longueville pochádza z kráľovského rodu, madam,“ podotkol d’Artagnan.

„A váš priateľ nežiada nič viac pre pani de Longueville?“

„Nič viac, madam, lebo predpokladá, že jeho veličenstvo kráľ tým, že prijme pozvanie byť krstným otcom jej syna, nemôže darovať jeho matke pri krste menej ako päťstotisíc libier a otcovi menej ako správu Normandie.“

„Na správu Normandie by som hádam mohla pristúpiť,“ odpovedala kráľovná, „ale s tými päťsto tisícmi libier to bude horšie, kardinál mi ustavične opakuje, že v štátnych pokladniciach niet peňazí.“

„Pohľadáme spolu, madam, ak vaše veličenstvo dovolí, a určite nájdeme.“

„A ďalej?“

„Ďalej, madam?“

„Áno.“

„To je všetko.“

„Nemáte štvrtého spoločníka?“

„Mám, madam, pána grófa de La Fère.“

„A čo si ten želá?“

„Nič.“

„Nič?“

„Naozaj nič.“

„Hádam existuje na svete človek, ktorý by si nežiadal nič, keď má na to príležitosť?“

„Áno, existuje. Pán gróf de La Fère, madam.“

„Nemá vari syna, mladíka, príbuzného, synovca, o ktorom mi Comminges rozprával ako o statočnom chlapcovi, a ktorý s pánom de Châtillon priniesol zástavy z Lensu?“

„Ako vaše veličenstvo povedalo, má chovanca, ktorý sa volá gróf de Bragelonne.“

„Keby sme tomu mladíkovi pridelili pluk, čo by povedal jeho tútor?“

„Hádam by súhlasil.“

„Hádam?“

„Áno, keby ho vaše veličenstvo o to osobne požiadalo.“

„Je to naozaj zvláštny človek, pane, máte pravdu. Nuž, budeme o tom uvažovať a možno ho o to požiadame. Ste spokojný, pane?“

„Áno, vaše veličenstvo. Kráľovná však nepodpísala ešte jednu vec.“

„Ktorú?“

„Tú najdôležitejšiu.“

„Čo? Zmluvu?“

„Áno.“

„Načo? Zmluvu podpíšem zajtra.“

„Odvážim sa niečo povedať vášmu veličenstvu,“ namietol d’Artagnan, „a to, že ak vaše veličenstvo nepodpíše zmluvu dnes, neskoršie na to nebude kedy. Ponížene vás preto prosím, ráčte sa na záver tohto listu, ktorý napísal pán de Mazarin, vlastnoručne dopísať: Súhlasím so schválením zmluvy, ktorú navrhli Parížania.“

Anna sa dostala do pasce, nemohla cúvnuť, podpísala. Vzápätí sa v nej však prebudila pýcha, rozpútala sa ako búrka, a kráľovná sa rozplakala.

Keď d’Artagnan uvidel slzy, zachvel sa a pokrútil hlavou, akoby ho tie kráľovské slzy pálili na srdci.

„Madam,“ povedal a pokľakol pred ňou, „pozrite na nešťastného šľachtica, ktorý kľačí pri vašich nohách a prosí, aby ste uverili, že stačí jediný pokyn vášho veličenstva a je schopný všetkého. Verí sebe a verí svojim priateľom a rád by takisto veril svojej kráľovnej. Na dôkaz toho, že sa nebojí ničoho a že v ničom netaktizuje, privedie vášmu veličenstvu pána de Mazarin bez podmienok. Pozrite, madam, tu sú posvätné podpisy vášho veličenstva, ak uznáte za vhodné, že mi ich máte vrátiť, urobíte to. Ale od tohto okamihu vás už k ničomu nezaväzujú.“

D’Artagnan kľačal pred jej veličenstvom s planúcim pohľadom plným pýchy a mužnej neohrozenosti a odovzdal Anne Rakúskej všetky listiny, ktoré od nej musel pred chvíľou po jednej tvrdo vymáhať.

Pretože na tomto svete nie je všetko len dobré alebo zlé, sú chvíle, keď v najtvrdších a najchladnejších srdciach vyklíči šľachetný cit, skropený slzami neobyčajného vzrušenia, ktorý potláča vypočítavosť a pýchu, a Anna sa teraz dostala do takého rozpoloženia. D’Artagnan podľahol vlastnému pohnutiu, ale vďaka vzrušeniu kráľovnej neobyčajne dovŕšil diplomatické dielo a vzápätí sa mu dostalo odmeny za obratnosť, či skôr za nezištnosť.

„Mali ste pravdu, pane,“ povedala Anna. „Neuznávala som vás. Tu máte podpísané listiny, ktoré vám dobrovoľne vraciam, choďte a rýchlo mi doveďte kardinála.“

„Madam, mám dobrú pamäť a pred dvadsiatimi rokmi som mal česť za tapisériou na radnici pobozkať krásnu ruku.“

„Tu máte druhú,“ povedala kráľovná, „a aby ľavá bola takisto štedrá ako pravá, vezmite si tento prsteň a nechajte si ho ako pamiatku na mňa.“

Anna si stiahla z prsta diamant takmer podobný tomu prvému.

„Madam,“ d’Artagnan vstal, „mám už len jedno želanie – aby prvá vec, o ktorú ma požiadate, bol môj život.“

Potom úctivo a dôstojne, ako to vedel len on, vstal a odišiel.

„Neuznávala som týchto ľudí,“ vravela si Anna Rakúska hľadiac za odchádzajúcim d’Artagnanom, „a teraz je už príliš neskoro na to, aby som ich využila. Kráľ bude o rok plnoletý.“

O pätnásť hodín d’Artagnan a Porthos doviedli kráľovnej Mazarina. Jeden z nich dostal patent kapitána mušketierov, druhý barónsky titul.

„No, ste spokojní?“ spýtala sa Anna Rakúska.

D’Artagnan sa uklonil. Porthos obracal v rukách diplom a hľadel na Mazarina.

„O čo ide?“ spýtal sa Mazarin.

„Ide o to, monsignor, že pri prvom menovaní bol sľúbený rytiersky rad.“

„Viete, pán barón,“ povedal Mazarin, „že nie je možné dostať rytiersky rad bez skúšky.“

„Och, monsignor, nežiadal som modrú stuhu pre seba,“ odvetil Porthos.

„A pre koho?“ zaujímal sa Mazarin.

„Pre svojho priateľa, pána grófa de La Fère.“

„Och, to je niečo iné,“ zvolala kráľovná, „ten už skúšku zložil.“

„Dostane rad?“

„Áno.“

V ten deň bola okamžite podpísaná aj zmluva s Parížom a vyhlásilo sa, že kardinál sa zavrel na tri dni, aby ju starostlivo pripravil.

A napokon kto ešte touto zmluvou získal?

Pán de Conti dostal Damvilliers, a pretože sa osvedčil ako vojvodca, mohol ním zostať a nemusel sa stať kardinálom. Okrem toho sa vravelo čosi o jeho svadbe s jednou Mazarinovou neterou, čo princ prijal veľmi priaznivo, keďže mu nezáležalo na tom, s kým ho oženia, len nech ho oženia.

Pán vojvoda de Beaufort sa znovu dostal na kráľovský dvor s o všetkými náhradami za to, že mu ublížili a so všetkými poctami, ktoré prislúchali jeho postaveniu. Všetkým, ktorí mu pri úteku pomáhali, sľúbili milosť a on sám dostal admirálstvo, ktoré mal jeho otec, vojvoda de Vednôme, a náhradu za domy a zámky, ktoré dal bretónsky parlament zbúrať.

Vojvoda de Bouillon dostal statky v hodnote Sedanského kniežatstva ako náhradu za to, že z toho kniežatstva osem rokov nepožíval dôchodok, a titul princa pre seba i pre celú svoju rodinu.

Pán vojvoda de Longueville získal správu Pont-de-l’Arche, päťstotisíc libier pre svoju ženu a česť, že mladý kráľ a princezná Henrietta Anglická budú držať pri krste na rukách jeho syna.

Aramis si vyžiadal, aby pri tejto príležitosti Bazin prisluhoval a Planchet dodal cukrovinky.

Vojvoda d’Elbeuf dostal vyplatené všetky čiastky, ktoré patrili jeho žene, stotisíc libier pre najstaršieho syna a po dvadsaťpäťtisíc pre ostatných troch synov.

Iba koadjútor nedostal nič. Sľúbili mu, že sa bude vyjednávať s pápežom o kardinálskom klobúku, lenže koadjútor vedel, ako vážne možno brať tieto kráľovnine a Mazarinove sľuby. A pretože sa nemohol stať kardinálom, musel zostať vojakom, úplný opak toho, ako v prípade pána de Conti.

Kým sa teda celý Paríž tešil na príchod kráľa určený o dva dni, Gondy bol v tejto všeobecnej veselosti taký mrzutý, že ihneď poslal po dvoch mužov.

Jedným bol gróf de Rochefort a druhým žobrák od chrámu Saint-Eustache.

XCIV. Ukazuje sa, že kráľom je niekedy ťažšie vrátiť sa do hlavného mesta kráľovstva, než z neho odísť

Zatiaľ čo d’Artagnan a Porthos odvádzali kardinála do Saint-Germain, Athos a Aramis sa s nimi v Saint-Denis rozišli a vrátili sa do Paríža. Každý z nich šiel vykonať návštevu.

Aramis, len čo sa preobul, ponáhľal sa na radnicu, kde bola pani de Longueville. Keď sa krásna vojvodkyňa dozvedela o mieri, rozkričala sa. Vojna ju urobila kráľovnou a mier prinášal so sebou odstúpenie. Vyhlásila, že nikdy nepodpíše mier a že chce večnú vojnu.

Keď jej však Aramis predostrel otázku mieru v pravom svetle a so všetkými výhodami, keď jej ukázal, že na výmenu za sporné a pochybné panovanie v Paríži môže dostať miestokráľovstvo v Pont-de-l’Arche, to znamená celú Normandiu, keď jej v ušiach zazvonilo päťstotisíc libier, ktoré prisľúbil kardinál, keď jej zablýskal pred očami cťou, ktorú jej preukáže kráľ tým, že bude na rukách pri krste držať jej dieťa, pani de Longueville odporovala už len zo zvyku, aký majú krásne ženy, a bránila sa už len preto, aby sa mohla poddať.

Aramis sa tváril, akoby veril, že jej odporovanie je naozajstné a nechcel si sám pred sebou privlastniť zásluhu, že ju presvedčil.

„Madam,“ povedal jej, „kedysi ste chceli poraziť pána Princa, svojho brata, to znamená najlepšieho vojvodcu nášho veku, a ak to geniálne ženy chcú, vždy sa im to podarí. Dosiahli ste svoje. Pán Princ je porazený, nemôže už ďalej viesť vojnu. Teraz ho získajte na našu stranu, odlúďte ho pomaly od kráľovnej, ktorú nemá rád, a od pána de Mazarin, ktorým pohŕda. Fronda je komédia, z ktorej sme odohrali len prvé dejstvo. Vyčkajme, až sa to všetko rozuzlí, to znamená na deň, keď sa pán Princ vďaka vám obráti proti kráľovskému dvoru.“

Pani de Longueville sa dala prehovoriť. Tá frondérska vojvodkyňa bola tak pevne presvedčená o moci svojich krásnych očí, že vôbec nezapochybovala o ich účinku na pána de Condé, a kronika tých čias vraví, že sa ani príliš nepreceňovala.

Keď sa Athos na Place Royale rozišiel s Aramisom, pobral sa k pani de Chevreuse, ďalšej frondérke, ktorú bolo treba presvedčiť. Pri tejto osobe to však bolo ťažšie než pri jej mladej sokyni, pre ňu nebola určená nijaká výhodná podmienka. Pána de Chevreuse nevymenovali za správcu nijakej provincie, a keby kráľovná privolila byť kmotrou, mohla ňou byť len jeho vnukovi alebo vnučke.

Len čo pani de Chevreuse počula o mieri, zvraštila obočie, a napriek Athosovej logike, s akou jej dokazoval, že vojna sa ďalej viesť nedá, naliehala, aby sa neustúpilo.

„Krásna vojvodkyňa,“ povedal Athos, „dovoľte mi, aby som vám povedal, že každý má vojny plné zuby, že okrem vás a hádam pána koadjútora si každý želá mier. Domáhate sa vyhnanstva ako za kráľa Ľudovíta XIII.? Verte mi, prešiel čas úspechov z intríg a vašim krásnym očiam nie je určené, aby vyhasli oplakávajúc Paríž, v ktorom budú vždy dve kráľovné, pokým tam budete.“

„Och, sama nemôžem viesť vojnu,“ povedala vojvodkyňa, „ale môžem sa pomstiť nevďačnej kráľovnej a tomu ctižiadostivému obľúbencovi a na svoju vojvodcovskú česť sa aj pomstím!“

„Pani, ponížene vás prosím,“ naliehal Athos, „nekazte pánu de Bragelonne budúcnosť. Má všetky predpoklady, pán Princ mu je naklonený, je mladý, nech sa teda mladý kráľ usadí! Ach, prepáčte moju slabosť, pani, rodí sa vtedy, keď človek ožíva a mladne vo svojich deťoch.“

Vojvodkyňa sa usmiala, napoly nežne a napoly ironicky.

„Gróf, obávam sa, že vás získala strana kráľovského dvora. Nemáte vo vrecku náhodou nejakú modrú stuhu?“

„Áno, pani,“ priznal Athos, „mám stuhu podväzkového radu, ktorú som dostal od Karola I. niekoľko dní pred jeho smrťou.“

Gróf ešte nevedel o Porthosovej žiadosti a nemal ani tušenia, že by mal aj inú stuhu než túto.

„Musím sa teda uspokojiť s tým, že som stará žena,“ povedala zamyslene vojvodkyňa.

Athos jej chytil ruku a pobozkal jej ju. Vojvodkyňa si vzdychla a povedala:

„Gróf, na statku Bragelonne je asi príjemné bývanie, však? Ste človek, čo má vkus, máte tam iste vody, hory, kvety.“

Znovu vzdychla a koketne si oprela pôvabnú hlavu o ruku, svojím tvarom a belosťou stále hodnu obdivu.

„Madam,“ zvolal gróf, „čo to vravíte?! Nikdy som vás nevidel takú mladú, nikdy som vás nevidel krajšiu.“

Vojvodkyňa pokrútila hlavou:

„Pán de Bragelonne zostáva v Paríži?“ zaujímala sa.

„Čo tým myslíte?“ spýtal sa Athos.

„Nechajte mi ho,“ odpovedala vojvodkyňa.

„Och, nie, madam, zabudli ste na príbeh o Oidipovi? Ja si ho pamätám.“

„Gróf, ste očarujúci a ja by som rada strávila mesiac na statku Bragelonne.“

„Nebojíte sa, že to vyvolá závisť u mnohých ľudí, vojvodkyňa?“ spýtal sa galantne Athos.

„Nebojím sa, išla by som tam inkognito, gróf, ako Mária Michonová.“

„Ste zbožňovaniahodná, madam.“

„Nenechávajte však Raoula pri sebe.“

„Prečo?“

„Pretože je zaľúbený.“

„Zaľúbený? Och, to dieťa!“

„A takisto ľúbi dieťa!“

Athos sa zamyslel.

„Máte pravdu, vojvodkyňa, neobyčajná láska k sedemročnému dievčaťu mu jedného dňa môže priniesť nešťastie. Vo Flámsku sa bude bojovať, pôjde tam.“

„Až sa vráti, pošlite mi ho, obrním ho proti láske.“

„Ach, pani, láska je dnes ako vojna, brnenie sa stáva zbytočným,“ povedal Athos.

V tej chvíli prichádzal Raoul oznámiť grófovi a vojvodkyni, že gróf de Guiche, jeho priateľ, ho upozornil, že slávnostný návrat kráľa, kráľovnej a ministra bude nasledujúci deň.

Na druhý deň, hneď od úsvitu, sa na dvore robili prípravy na odchod zo Saint-Germain. Večer predtým dala kráľovná zavolať d’Artagnana.

„Pane, presviedčajú ma, že Paríž je nepokojný. Obávam sa o kráľa: buďte pri pravých dvierkach koča.“

„Nech sa vaše veličenstvo nebojí,“ ubezpečoval ju d’Artagnan, „ručím za kráľa.“

Poklonil sa kráľovnej a odišiel.

Keď vychádzal, pristavil ho Bernouin a povedal mu, že kardinál na neho čaká, lebo s ním chce dohodnúť dôležité veci. Ihneď sa teda pobral za kardinálom.

„Pane, v Paríži je vraj vzbura,“ oznamoval kardinál. „Budem sedieť vedľa kráľa po ľavej strane, a pretože ohrozený budem v prvom rade ja, buďte pri ľavých dvierkach.“

„Nech sa vaša eminencia nestrachuje, neskriví sa jej ani vlások na hlave,“ odvetil d’Artagnan.

„Doparoma!“ zahundral si v predsieni. „Ako sa z toho dostať? Nemôžem predsa byť pri ľavých i pravých dvierkach. Ech, ja budem chrániť kráľa a Porthos kardinála.“

Toto opatrenie vyhovovalo každému, čo sa stáva zriedkakedy. Kráľovná dôverovala d’Artagnanovej statočnosti, ktorú poznala, a kardinál Porthosovej sile, ktorú pocítil na vlastnej koži.

Sprievod sa vydal na cestu do Paríža podľa poriadku, ktorý vopred pripravili. Na čele gardistov kráčali Guitaut a Comminges, potom nasledoval kráľovský koč s d’Artagnanom na pravej a Porthosom na ľavej strane. Napokon išli mušketieri, d’Artagnanovi dvadsaťroční priatelia. Dvadsať rokov bol ich poručíkom a od včerajška kapitánom.

Keď dorazili k mestskej bráne, koč vítali výkriky „Nech žije kráľ!“ „Nech žije kráľovná!“. Bolo počuť aj niekoľko výkrikov „Nech žije Mazarin!“, ale tie nenašli nijakú odozvu.

Sprievod sa uberal do Notre-Dame, kde sa malo slúžiť tedeum. Parížania boli na uliciach. Po celej ceste boli rozostavení Švajčiari, ale pretože cesta bola dlhá, vzdialenosť medzi vojakmi bola na šesť až osem krokov. Táto ochrana bola vonkoncom nedostatočná a dav podchvíľou prerazil bariéru a vojakom dalo veľa práce, aby ju znovu obnovili.

Keď sa kordón pretrhol, hoci s celkom dobrými úmyslami, lebo Parížania túžili vidieť svojho kráľa a kráľovnú, bez ktorých žili celý rok, Anna Rakúska zakaždým pozrela nepokojne na d’Artagnana, ten ju však upokojil úsmevom.

Mazarin, ktorý utratil asi tisíc louisdorov za to, aby sa kričalo „Nech žije Mazarin!“ a nehodnotil tie výkriky ani na dvadsať pistolí, hľadel takisto nepokojne na Porthosa. Ale mohutná telesná stráž odpovedala krásnym basovým hlasom: „Nebojte sa, monsignor,“ a Mazarin bol naozaj čím ďalej tým pokojnejší.

Ako sa blížili ku Kráľovskému palácu, dav bol ešte mohutnejší. Zo všetkých okolitých uličiek zaplavil námestie a bolo vidieť, ako sa táto široká, rozvodnená ľudská rieka valí pred kočom a hrnie sa do ulice Saint-Honoré. Keď došli na námestie, ozvali sa výkriky „Nech žijú ich veličenstvá!“, Mazarin sa vyklonil z dvierok. Pozdravili ho zo tri výkriky „Nech žije kardinál!“, vzápätí ich však utlmil piskot a nemilosrdný rev. Mazarin zbledol a rýchlo sa stiahol späť.

„Zberba!“ zahundral Porthos.

D’Artagnan nepovedal ani slovo, len si vykrútil fúzy zvláštnym pohybom, ktorý naznačoval, že jeho gaskonská povaha sa začína rozohrievať.

Anna Rakúska sa naklonila k mladému kráľovi a pošepla mu:

„Pokyňte vľúdnym gestom pánu d’Artagnanovi a prihovorte sa mu, syn môj.“

Mladý kráľ sa vyklonil z okienka a povedal:

„Nezaželal som vám ešte dobrý deň, pán d’Artagnan, a predsa som vás spoznal. Boli ste za záclonami mojej postele v tú noc, keď ma Parížania chceli vidieť spať.“

„Ak mi kráľ dovolí,“ odpovedal d’Artagnan, „budem vždy pri ňom, keď mu bude hroziť nejaké nebezpečenstvo.“

„Pane, čo by ste robili, keby sa na vás vyrútil celý dav?“ spýtal sa Mazarin Porthosa.

„Pozabíjal by som ich toľko, koľko by som vládal, monsignor,“ odvetil Porthos.

„Hm, hoci ste statočný a udatný, nepozabíjali by ste všetkých,“ Mazarin už bol znepokojený.

„Máte pravdu,“ Porthos sa nadvihol v strmeňoch, aby lepšie videl obrovský dav, „máte pravdu, je ich veľa.“

,Myslím, že d’Artagnan by mi bol milší,‘ povedal si v duchu Mazarin a vtiahol sa nazad do koča.

Kráľovná, a najmä jej minister, právom pociťovali akýsi nepokoj. Hoci dav prejavoval úctu, ba i náklonnosť ku kráľovi a k vladárke, začínal sa búrlivo vlniť. Bolo počuť temný huk, ktorý na vlnách veští búrku a v dave vzburu. D’Artagnan sa obrátil k mušketierom, žmurkol na nich, čím im dal znamenie, ktoré dav nemohol postrehnúť, ale elitný oddiel mu rozumel. Rady koní sa zovreli a davom preletel akýsi záchvev. Pri bráne des Sergents sa sprievod musel zastaviť. Comminges odišiel z čela sprievodu a prišiel ku koču kráľovnej. Kráľovná sa pohľadom spýtala d’Artagnana, kapitán mušketierov odpovedal tým istým spôsobom.

„Pokračujte!“ rozkázala kráľovná.

Comminges sa vrátil na svoje miesto. Stálo ho to veľa námahy a živá hrádza bola násilne prelomená. V dave sa ozvalo reptanie, ktoré patrilo tentoraz tak kráľovi ako aj ministrovi.

„Vpred!“ vykríkol d’Artagnan z plného hrdla.

„Vpred!“ zopakoval Porthos.

Ľud však akoby čakal len na to. Všetky pocity nepriateľstva, ktoré v ňom vreli, naraz vytryskli. Zo všetkých strán sa ozývali výkriky „Preč s Mazarinom!“ „Smrť kardinálovi!“. Zároveň sa z ulíc Grenelle-Saint-Honoré a du Coq prihnal dvojnásobný príval, ktorý prerazil slabú hrádzu švajčiarskych gardistov a začal sa víriť až pri nohách d’Artagnanovho a Porthosovho koňa.

Tento nový vpád bol nebezpečnejší než ostatné, lebo ho tvorili ľudia, ktorí boli lepšie ozbrojení než v podobných prípadoch býva ozbrojený ľud. Bolo zrejmé, že to nie je výsledok náhody, ktorá by zoskupila určitý počet nespokojných ľudí na jednom mieste, ale kombinácia nepriateľského ducha, organizujúceho útok.

Jeden z vodcov, ako sa zdalo, dokonca neprislúchal k ľudu, ale do úctyhodného cechu žobrákov, a v druhom sa dal ľahko spoznať šľachtic, hoci sa neustále usiloval napodobňovať spôsoby ľudu.

Útok rozbúreného davu pocítili aj v kráľovskom koči. Z tisícich úst zazneli výkriky, hrozný hluk bol prerušený dvoma-troma výstrelmi.

„Mušketieri, ku mne!“ zvolal d’Artagnan.

Sprievod sa rozdelil na dva rady, po pravej a po ľavej strane koča. Jeden prišiel na pomoc d’Artagnanovi, druhý Porthosovi. Nastal boj, tým hroznejší, že bol nezmyselný, tým smutnejší, že nikto nevedel, prečo a pre koho sa bojuje.

Náraz davu bol strašný, mušketierov bolo málo, boli zle rozostavení a v tejto mase ľudu nemohli dobre ovládať kone. Začínali sa dostávať do úzkych. D’Artagnan chcel spustiť záclonky na koči, ale mladý kráľ ho chytil za ruku a povedal:

„Nie, pán d’Artagnan, chcem vidieť.“

„Ak chce vaše veličenstvo vidieť, prosím, nech sa pozerá!“ odpovedal d’Artagnan a so strašnou zúrivosťou skočil k vodcovi vzbúrencov, ktorý si pištoľou v jednej a so širokým mečom v druhej ruke prerážal cestu k dvierkam a zápasil s dvoma mušketiermi.

„Uvoľni cestu, doparoma, uvoľni cestu,“ volal d’Artagnan.

Muž s pištoľou a so širokým mečom zdvihol hlavu, ale už bolo neskoro. D’Artagnan už nemohol zadržať ranu a jeho meč vnikol protivníkovi do hrude.

„Ach, tisíc hrmených,“ d’Artagnan sa ešte pokúšal pribrzdiť úder, „gróf, čo tu robíte?“

„Chcem zavŕšiť svoj osud,“ zvolal Rochefort a klesol na kolená. „Spamätal som sa po troch vašich ranách, ale tá štvrtá už bude posledná.“

„Gróf, nevedel som, že útočím na vás,“ povedal d’Artagnan dojato. „Ak máte zomrieť, mrzelo by ma, keby ste mali odísť s pocitom nenávisti ku mne.“

Rochefort podal d’Artagnanovi ruku. D’Artagnan ju stisol. Gróf chcel ešte niečo povedať, ale príval krvi mu udusil reč. V poslednom kŕči sa vystrel a skonal.

„Nazad, zberba!“ kričal d’Artagnan. „Váš vodca je mŕtvy, nemáte tu čo robiť.“

A naozaj, akoby gróf de Rochefort bol dušou útoku namiereného na kráľovský koč. Dav, čo išiel za ním, sa vzápätí rozpŕchol. D’Artagnan s dvadsiatimi mušketiermi potom zaútočil na ulicu du Coq a aj tá časť vzbury sa ako dym rozplynula po námestí Saint-Germain-l’Auxerrois smerom k nábrežiam.

D’Artagnan sa vrátil k Porthosovi, aby mu pomohol, ale Porthos vykonal svoju robotu takisto svedomito ako d’Artagnan. Ľavá strana koča bola tiež vyčistená, záclonka bola už zase hore. Mazarin, menej odvážny ako kráľ, ju predtým z opatrnosti radšej spustil.

Porthos bol akýsi rozrušený.

„Ako sa to, dočerta, tvárite, Porthos? Na víťaza vyzeráte nazaj čudne!“ zavolal naňho d’Artagnan.

„Veď aj vy vyzeráte rozrušený,“ povedal Porthos.

„Mám byť aj prečo, tisíc hrmených! Práve som zabil starého priateľa.“

„Naozaj? A koho?“ spýtal sa Porthos.

„Chudáka grófa de Rochefort!…“

„Ja som zase zabil muža, ktorého tvár mi je akási povedomá; bohužiaľ, udrel som ho do hlavy a vzápätí mal tvár plnú krvi.“

„A keď padal, nič nepovedal?“

„No, povedal: Uf!“

„Chápem,“ povedal d’Artagnan, ktorý sa nevedel ubrániť smiechu, „že vám to veľmi nepomohlo, keď nič iné nepovedal.“

„Tak ako, pane?“ prerušila ich kráľovná.

„Madam,“ odpovedal d’Artagnan, „cesta je úplne voľná, vaše veličenstvo môže ísť ďalej.“

A naozaj, celý sprievod dorazil bez nehody do chrámu Notre-Dame, kde pod portálom čakalo na kráľa, kráľovnú a ministra celé duchovenstvo na čele s koadjútorom, a na ich šťastný návrat sa malo spievať tedeum.

Keď sa bohoslužba chýlila ku koncu, do chrámu vošiel akýsi uličník, celý vydesený sa rozbehol do sakristie a rýchlo sa obliekol za miništranta. Vďaka tomuto úctyhodnému oblečeniu sa pretlačil pomedzi dav, ktorý zapĺňal chrám, priblížil sa k Bazinovi oblečenému v modrej kamži, v ruke s palicou vykladanou striebrom, ktorý stál naproti mužovi pri vchode na chór, a potiahol ho za rukáv. Bazin spustil oči nábožne upreté k nebu a spoznal Friqueta.

„Tak čo, uličník, čo sa robí, keď sa ma opovažuješ teraz vyrušovať?“ spýtal sa hlavný kostolník.

„Pán Maillard, ako viete, podávač svätenej vody pred chrámom Saint Eustache…“ zajakal sa Friquet.

„Áno, a čo ďalej?…“

„Nuž, dostal pri súboji mečom do hlavy, udrel ho akýsi veľký obor.“

„Áno? Potom s ním bude asi veľmi zle,“ skonštatoval Bazin.

„Tak zle, že umiera a pred smrťou by sa chcel ešte vyspovedať pánu koadjútorovi, ktorý vraj má moc odpúšťať ťažké hriechy.“

„A on si myslí, že pán koadjútor sa nechá kvôli nemu vyrušovať?“

„Áno, určite, lebo podľa všetkého mu to pán koadjútor sľúbil.“

„Kto ti to povedal?“

„Sám pán Maillard.“

„Ty si ho teda videl?“

„Videl, bol som pri tom, keď padol.“

„A čo si tam robil?“

„Kričal som: Preč s Mazarinom! Zabite kardinála! Na šibenicu s Talianom! – Veď ste mi to sám prikázali.“

„Budeš ticho, darebák!“ zahriakol ho Bazin a úzkostlivo sa obzrel okolo seba.

„Úbohý pán Maillard ma prosil: ,Friquet, choď po pána koadjútora, a ak ho privedieš, urobím ťa svojím dedičom.‘ No povedzte, otec Bazin, dedičom pána Maillarda, podávača svätenej vody pred chrámom Saint-Eustache! Potom si už môžem len založiť ruky. No aj tak by som mu rád preukázal túto službu, čo vy na to?“

„Oznámim to pánu koadjútorovi,“ povedal Bazin, úctivo a pomaly sa priblížil k prelátovi a čosi mu pošepol do ucha. Prelát prikývol a Bazin sa vrátil na svoje miesto.

„Choď a povedz umierajúcemu, nech nestráca trpezlivosť, pán bude o hodinu pri ňom.“

„Dobre, šťastie sa na mňa usmieva,“ potešil sa Friquet.

„Ešte dačo, kam ho odniesli?“ spýtal sa Bazin.

„Do veže Saint-Jacques-la-Boucherie.“

Friquet unesený úspechom svojho poslania sa ani nevyzliekol z miništrantského rúcha, uľahčil si tak napokon cestu, vyšiel z baziliky a nesmierne rýchlo uháňal k veži Saint-Jacques-la-Boucherie.

Len čo sa tedeum skončilo, koadjútor zamieril k starej známej veži. Došiel včas. Hoci ranený zavše upadal do mdlôb, ešte žil.

Koadjútor vošiel do miestnosti, v ktorej žobrák umieral. O chvíľu stade vyšiel Friquet, držal v ruke veľký kožený mešec, a keď ho otvoril, videl, že je plný zlata. Žobrák dodržal slovo a urobil ho svojím dedičom.

„Ach, mamka Nanette, mamka Nanette!“ volal Friquet.

Nevládal povedať nič viac, len sa pustil do zúfalého behu, a tak ako maratónsky bežec padol na aténskom námestí s vavrínom v ruke, aj Friquet dobehol pred dom radcu Broussela a spadol, rozhadzujúc po dlážke zlatky, ktoré povypadávali z mešca. Mamka Nanette ich začala zbierať a nakoniec zdvihla aj Friqueta.

V tom čase sa už sprievod vracal do Kráľovského paláca.

„Mama, pán d’Artagnan je neobyčajne statočný muž,“ povedal mladý kráľ.

„Áno, syn môj, a preukázal veľké služby vášmu otcovi. Zaobchádzajte s ním v budúcnosti láskavo.“

„Pán kapitán,“ prihovoril sa mladý kráľ d’Artagnanovi, keď vystupoval z koča, „pani kráľovná ma požiadala, aby som vás a vášho priateľa baróna du Vallon pozval dnes na obed.“

Bola to pre nich veľká česť a Porthos bol priam unesený, po celý čas bol však tento ctihodný šľachtic akýsi ustarostený.

„Čo to s vami je?“ spýtal sa d’Artagnan, keď schádzali po schodoch Kráľovského paláca. „Celý čas ste vyzerali veľmi ustarostene.“

„Usiloval som sa rozpamätať, kde som videl toho žobráka, ktorého som asi zabil.“

„A prišli ste na to?“

„Nie.“

„Nuž skúmajte, priateľu, skúmajte. Až na to prídete, potom mi to poviete?“

„Prisahám,“ odvetil Porthos.

ZÁVER

Keď sa obaja priatelia vrátili domov, našli list od Athosa. Dával si s nimi schôdzku na druhý deň ráno U Karola Veľkého.

Ľahli si zavčasu, ale ani jeden nespal. Človek nedôjde k cieľu svojich túžob bez toho, aby ten cieľ aspoň prvú noc nezahnal spánok.

Na druhý deň sa v určenú hodinu obaja pobrali k Athosovi. Tam už našli grófa a Aramisa oblečených na cestu.

„Čože, odchádzame všetci? Tiež som si dnes ráno všetko pripravil,“ zvolal Porthos.

„Ach, odchádzame veru,“ povedal Aramis, „odkedy niet v Paríži frondy, nemáme tu čo robiť. Pani de Longueville ma pozvala na niekoľko dní do Normandie a poverila ma, aby som pre ňu pripravil príbytok v Rouene, kým pokrstia jej syna. Pustím sa do tejto úlohy, a ak potom nebude nič nové, znovu sa zahrabem v kláštore v Noisy-le-Sec.“

„Ja sa vrátim na statok Bragelonne. Veď viete, drahý d’Artagnan, že som len dobrý a poriadny vidiečan. Raoul, úbohý chlapec, má len to imanie, ktoré mám ja, a musím naň dozerať,“ povedal Athos.

„A čo urobíte s Raoulom?“

„Zverím ho vám, priateľu. Vo Flámsku sa bude bojovať, vezmete ho so sebou. Bojím sa, aby pobyt v Blois nebol pre jeho mladú hlavu príliš nebezpečný. Vezmite ho so sebou a naučte ho, aby bol taký statočný a úprimný ako vy.“

„Už vás teda nebudem mať pri sebe, Athos,“ povedal d’Artagnan, „budem mať však aspoň tú drahú plavovlasú hlavu, a hoci je ešte dieťa, už v ňom ožíva celá vaša duša, drahý Athos. Stále si budem myslieť, že ste pri mne, že ste mojím druhom a pomocníkom.“

Štyria priatelia sa objali so slzami v očiach. Potom sa rozlúčili, nevediac, či sa ešte niekedy uvidia.

D’Artagnan sa vrátil do ulice Tiquetonne. Išiel s ním aj Porthos a stále premýšľal, koho to vlastne zabil. Keď došli k hostincu U kozičky, barónove ekvipáže boli pripravené a Mousqueton čakal v sedle.

„D’Artagnan, nechajte meč mečom a poďte so mnou na zámok Pierrefonds, Bracieux alebo du Vallon, zostaneme spolu a budeme sa rozprávať o svojich druhoch.“

„To teda nie!“ zvolal d’Artagnan. „Hrom do toho, chystá sa výprava a ja sa jej chcem zúčastniť. Dúfam, že v nej niečo získam!“

„Čím sa vlastne chcete stať?“

„Bohuprisahám, francúzskym maršalom!“

„Ach, ach,“ Porthos nikdy nevedel prísť na chuť d’Artagnanovým gaskoniádam.

„Porthos, poďte so mnou,“ vravel d’Artagnan, „urobím vás vojvodom.“

„Nie,“ odmietol ho Porthos, „Mouston už nechce bojovať. Napokon, doma mi pripravili slávnostné privítanie, pri ktorom prasknú všetci moji susedia od závisti.“

„K tomu už nemám čo dodať,“ d’Artagnan dobre poznal samoľúbosť novopečeného baróna. „Tak teda, dovidenia, priateľ môj.“

„Dovidenia, drahý kapitán,“ rozlúčil sa Porthos. „Viete, že na mojom barónstve ste vždy vítaný, kedykoľvek sa vám zachce ma vidieť.“

„Áno, až sa vrátim z boja, prídem,“ sľúbil d’Artagnan.

„Ekvipáže pána baróna sú pripravené,“ oznámil Mousqueton.

Obaja priatelia si podali ruky a rozlúčili sa. D’Artagnan zostal vo dverách a sledoval odchádzajúceho Porthosa melancholickým pohľadom. Po dvadsiatich krokoch sa Porthos zastavil, udrel sa do čela a vrátil sa.

„Spomenul som si,“ povedal.

„Na čo?“ spýtal sa d’Artagnan.

„Kto bol ten žobrák, čo som ho zabil.“

„Ach, skutočne? Kto to bol?“

„Ten darebák Bonacieux.“

Porthos potešený, že už nemusí premýšľať, dobehol Mousquetona a zmizol s ním za rohom na konci ulice.

D’Artagnan zostal chvíľu nepohnuto a zamyslene stáť, potom sa obrátil a uvidel krásnu Madeleine. Znepokojená d’Artagnanovou vysokou hodnosťou stála skromne na prahu.

„Madeleine, zariaďte mi byt na prvom poschodí,“ povedal Gaskonec, „keď už som tým kapitánom mušketierov, musím podľa toho aj vystupovať. Ale aj tak mi podržte izbičku na piatom poschodí, človek nikdy nevie, čo sa môže stať!“

ISBN 978-80-972531-2-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o. , 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico. sk

Table of Contents

I. Richelieuov prízrak

II. Nočná obchôdzka

III. Dvaja bývalí nepriatelia

IV. Štyridsaťšesťročná Anna Rakúska

V. Gaskonec a Talian

VI. D’Artagnan so štyridsiatkou na krku

VII. D’Artagnan je v úzkych, ale jeden z našich starých známych mu príde na pomoc

VIII. Aký rozdielny vplyv môže mať pol pistoly na kostolníka a na miništranta

IX. O tom, ako d’Artagnan hľadal Aramisa hrozne ďaleko a odrazu ho objavil na koni za Planchetom

X. Páter d’Herblay

XI. Jeden šikovnejší než druhý

XII. Pán Porthos du Vallon de Bracieux de Pierrefonds

XIII. Ako d’Artagnan pri stretnutí s Porthosom zistil, že bohatstvo neprináša vždy šťastie

XIV. Ukazuje sa, že ak Porthos nebol so svojím postavením spokojný, na druhej strane Mousqueton s ním bol zase až veľmi spokojný

XV. Prekvapenie

XVI. Zámok Bragelonne

XVII. Athosova diplomacia

XVIII. Pán de Beaufort

XIX. Ako sa zabáva pán vojvoda de Beaufort vo vincenneskej bašte

XX. Grimaud začína pracovať

XXI. Čo bolo v paštétach nástupcu otca Marteaua

XXII. Dobrodružstvo Márie Michonovej

XXIII. Páter Scarron

XXIV. Saint-Denis

XXV. Jeden zo štyridsiatich spôsobov pána de Beaufort, ako ujsť z väzenia

XXVI. D’Artagnan prichádza ako na zavolanie

XXVII. Hradská

XXVIII. Stretnutie

XXIX. Dobrý pán Broussel

XXX. Štyria starí priatelia sa pripravujú na schôdzku

XXXI. Place Royale

XXXII. Kompa cez rieku Oise

XXXIII. Potýčka

XXXIV. Mních

XXXV. Rozhrešenie

XXXVI. Grimaud rozpráva

XXXVII. V predvečer bitky

XXXVIII. Večera ako kedysi

XXXIX. List Karola I.

XL. Cromwellov list

XLI. Mazarin a madam Henrietta

XLII. Ako nešťastníci niekedy považujú náhodu za prozreteľnosť

XLIII. Strýko a synovec

XLIV. Otcovstvo

XLV. Ďalšia kráľovná, ktorá prosí o pomoc

XLVI. Dokazuje sa, že prvý nápad je vždy najlepší

XLVII. Tedeum za víťazstvo pri Lense

XLVIII. Žobrák od Saint-Eustache

XLIX. Veža chrámu Saint-Jasques-la-Boucherie

L. Vzbura

LI. Zo vzbury sa rodí revolúcia

LII. Nešťastie otvára pamäť

LIII. Schôdzka

LIV. Útek

LV. Koč pána koadjútora

LVI. Ako d’Artagnan zarobil dvestodevätnásť a Porthos dvestopätnásť louisdorov predajom slamy

LVII. Správy od Aramisa

LVIII. Škót zrušil slovo, za groš dal telo kráľovo

LIX. Pomstiteľ

LX. Oliver Cromwell

LXI. Šľachtici

LXII. Ľudia, rata!

LXIII. Dokáže sa, že ani v najťažších situáciách statočné srdcia nestratia odvahu a dobré žalúdky chuť do jedla

LXIV. Poklona zvrhnutému kráľovi

LXV. D’Artagnan niečo pripravuje

LXVI. Partia landsknechta

LXVII. Londýn

LXVIII. Súdne pojednávanie

LXIX. Whitehall

LXX. Remeselníci

LXXI. Remember

LXXII. Muž s maskou

LXXIII. Cromwellov dom

LXXIV. Rozhovor

LXXV. Feluka Blesk

LXXVI. Portské

LXXVII. Portské (pokračovanie)

LXXVIII. Osud

LXXIX. Ako Mousquetona takmer upiekli a potom ho takmer zjedli

LXXX. Návrat

LXXXI. Vyslanci

LXXXII. Traja zástupcovia hlavného veliteľa

LXXXIII. Charentonská bitka

LXXXIV. Pikardská cesta

LXXXV. Vďačnosť Anny Rakúskej

LXXXVI. Kráľovská moc pána de Mazarin

LXXXVII. Opatrenia

LXXXVIII. Rozum a sila

LXXXIX. Sila a rozum

XC. Podzemné väzenie pána Mazarina

XCI. Vyjednávanie

XCII. Možno sa domnievať, že Porthos bude konečne barónom a d’Artagnan kapitánom

XCIII. Ako sa dá perom a hrozbami dosiahnuť viac a rýchlejšie než mečom a oddanosťou

XCIV. Ukazuje sa, že kráľom je niekedy ťažšie vrátiť sa do hlavného mesta kráľovstva, než z neho odísť

ZÁVER