Dmitry Glukhovsky

RASSKAZY O RODINE

Copyright © 2010 by Dmitry Glukhovsky Agreement by www.nibbe-wiedling.com

Translation © 2017 by Martin Sliz

Jacket design © by AST Publishers, designed by Vasily Polovtsev

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5297-4

Mená všetkých postáv, organizácií, firiem

a štátov v tomto diele sú vymyslené

a ich zhoda s menami a názvami skutočných ľudí,

organizácií a štátov je čisto náhodná.

From hell

„Michail Semionovič! Vstávajte! Je tam také…“ asistent chytil profesora Štejna za plece a zatriasol ním.

Profesor zavzdychal a obrátil sa na druhý bok. Na tej zbytočnej a nezmyselnej výprave nemohli nájsť nič také. Nič okrem krvilačných mušiek schopných zožrať za desať minút celú kravu. Nič okrem komárov veľkosti strážneho psa, nič okrem potu a vodky. Vlastne ešte tu bol prach, blato a kamene.

To si si teda dal na staré kolená.

„Padaj,“ navrhol Štejn asistentovi.

„Michail Semionovič!“ Asistent sa nevzdával. „Michail Semionovič! Vrták sa prepadol! A čosi sme našli!“

Profesor otvoril oči. Do stanu prenikali cez celtovinu prvé lúče vychádzajúceho slnka. Pri hlave sa mu váľala škatuľka novalginu a poldecový pohár. Vedľa seba mal zápisník s vlastnými výpočtami. Keď ukončia expedíciu, môže si tie strany štvorčekového zošita nakrájať, naložiť do oleja a zožrať. Bol to zbytočne premárnený čas. Ak by sa Štejn opovážil predostrieť svoje teórie Akadémii vied, jeho oponenti by mu ten zošit strčili dnu iným koncom. Análne.

„Michail Semionovič!“ nadšene zatiahol asistent. „Pracovali sme celú noc. Zobudili sme vás až vtedy, keď sme si uvedomili, čo sme našli.“

„Čo ste našli?“ prebral sa napokon profesor.

„To nevieme!“

Štejn sa postavil, uzimene si objal chlpaté plecia a vydýchol:

„Dobre. Choď tam. Hneď prídem. Len nachystám…“

Nebodaj sa im podarilo nájsť to, kvôli čomu sa vybrali na túto hlúpu výpravu? Na výpravu, pre ktorú sa pohádal s manželkou. Pre ktorú sa mu zhoršil chronický zápal prostaty aj bolesti chrbta… A pritom sa za posledných dvadsať rokov naučili spolu žiť tak mierumilovne! Na výpravu, pre ktorú sa Štejn rozhodol opustiť pokojnú prácu v kancelárii a znovu sa vybrať do terénu.

A načo mu to bolo dobré?

Na to, že pomerne úspešný a uznávaný doktor geologicko-mineralogických vied, profesor Michail Semionovič Štejn, sovietsky a ruský vedec, nebol vôbec spokojný so svojím postavením. Dal sa na vedu, aby sa stal velikánom. Aby priniesol objavy schopné prevrátiť svet naruby. Ale podarilo sa mu dosiahnuť prinajlepšom tak pol druha riadka v encyklopédii. Keby teraz otrčil kopytá, tí nesmrteľní somári v Akadémii vied by si ešte prišli poskákať po jeho hrobe, a potom by urobili všetko, aby sa ani toho pol druha riadka nedostalo do novšieho vydania encyklopédie! Podliaci.

„Panebože, čo ste to tam našli?!“ skríklo dievča na ulici.

Baby.

Štejn si natiahol nohavice, na nos nasadil okuliare – podobné mal Henry Kissinger –, natiahol si sieťku proti komárom a neposlušné nohy zapichol do gumákov. Bodaj by tú okolitú idylu nevidel aspoň sto rokov! Keď sa už s pribúdajúcim vekom nedá otáčať hlava, napokon sa vám ani nechce. Aký len mal nádherný a útulný kabinet! Bolo tam teplo a žiadne kliešte, nijaké mušky, záchod bol cez chodbu vzdialený na desať krokov, a keď si chcel uvariť čaj, nemusel nikoho posielať k rieke po vodu…

Práve v tom kabinete sa mu nedávno podarilo urobiť dôležitý objav: predpokladal nové miesto zlomu zemskej kôry. Keby mal pravdu, znamenalo by to, že Rusko sa viac ako trištvrte milióna rokov rozkladá medzi dvoma novými kontinentmi. A to už je záležitosť celoštátneho významu.

Samozrejme, za takéto buričstvo by ho veľkňazi z Akadémie okamžite ukrižovali. Ak sa mu teda nepodarí predložiť dôkazy… Vzorky hornín… Opisy prebiehajúcich procesov, ktoré sa zatiaľ dejú len hlboko pod zemou…

Deň po tom, čo oslávil jubilejných sedemdesiatpäť rokov, sa rozhodol. Úzkostlivo prerátaval, kde by sa malo nachádzať hľadané miesto, dohodol sa so starým známym, ktorý sa presunul z odboru geologického výskumu na pozíciu riaditeľa ťažobnej spoločnosti, vydupal si grant, pohádal sa so ženou, polovicu kufra napchal liekmi, tri dni sa trmácal vlakom, ďalšie tri sa natriasal v gazíku na prašnej ceste, no a teraz už pol roka trčal v tejto sibírskej diere.

A všetko zbytočne.

„Profesor! Preboha, pozrite sa na to!“

Vari vykopali kus mamuta, či čo? Alebo nejakého trilobita?

Štejn odhrnul plachtu stanu, okolo ochranky sa prešuchtal za drevenú ohradu – vari je v tajge málo zveri – a zastal pred vstupom do šachty. Okolo postávali robotníci, geológovia, aj strážnici s dvojhlavňovkami prevesenými cez plece.

Ľudia si medzi sebou vystrašene šepkali, ukazovali prstami.

Čo tam je?! Štejn sa pretlačil dovnútra kruhu.

Uprostred neho ležala a obrovskými koženými krídlami mykala odporná príšera. Z rozbitej plochej lebky vytiekla mláka čiernej krvi. Zelenými očami s úzkymi horizontálnymi zrenicami ani nepohla. Iba viečka ešte chvíľami otvárala a zatvárala a hrudník sa nadúval, keď sa občas sťažka nadýchla a vydýchla.

„To zastrelil Nikita,“ oznámil asistent Štejnovi a kývol smerom k opitému strážnikovi.

„Najprv som si pomyslel, že je to veverička,“ zaštikútal Nikita a z neznámeho dôvodu si utieral ruky do špinavého tielka. „Nič viac. Veverička.“

Profesor pristúpil k netvorovi a pichol doň gumeným koncom svojej palice.

„Odkiaľ sa to tu vzalo?“ spýtal sa.

„Zo šachty,“ povedal jeden z robotníkov.

„Zaujímavé. A ako sa to tam dostalo?“ obrátil sa za hlasom Štejn.

„Ono to tam… bolo,“ pošepky odvetil robotník. „My sme to len vypustili.“

„Vylúčené,“ odvrkol profesor. „V hĺbke tri kilometre? To je nevedecké!“

Odrazu sa príšera spamätala a zdvihla hlavu. Horizontálne zreničky podobné koze, ktoré vôbec nepasovali k odpornému ksichtu, sa nalepili na Štejna. Papuľa osadená ostrými zubiskami, akú má žralok, sa otvorila…

A netvor zagágal.

Čudný, priam nepredstaviteľný zvuk: zmes rehotu a basového, pre ľudské hrdlo prinízko položeného baranieho bečania.

Po tom, čo sa netvor dosmial, zaklonil hlavu a skapal.

A o niekoľko minút, keď konečne vyšlo slnko nad vrcholky kopcov, pod náporom jeho ostrých lúčov začala zdochlina dymiť a napokon zmizla.

„To je nevedecké,“ zopakoval Štejn, keď hľadel cez zarosené okuliare na hnedú kaluž.

* * *

Rusko pomôže vybudovať Iránu jadrový reaktor, plazila sa po obrazovke správa. Moderátor čosi bľabotal, ale pri týchto televízoroch sa nemyslelo na zvuk.

Bohvie, čo sa deje, krútil hlavou profesor. Načo nám to bude? Pre ďalšie miliardy? Vari nechápu, ako môže dopadnúť celý Blízky východ?

Mimochodom, vďaka. No ani napriek správam sa Michailovi Semionovičovi nepodarilo rozptýliť sa nadlho… Počas minút nečinnosti, keď čakali na pristátie, sa mu totiž len veľmi ťažko odtŕhalo od znepokojivých myšlienok.

Štejn odlietal z prekliateho irkutského letiska s istými obavami. Po tom, čo objavili to čudné stvorenie, stihol výpravu doslova hrozný osud. Strážnik sa opil a utopil sa, robotníci pracujúci v šachte ušli po skončení zmeny do tajgy a nadobro zmizli, jeden z geológov bol odrazu námesačný a v spánku sa pokúsil prerúbať do profesorovho stanu sekerou.

Ale to, že miesto nebolo celkom v poriadku, sa ukazovalo už skôr.

Napríklad keď zistili, že v bode, kde sa Štejn rozhodol vŕtať, sa nachádzala iná stará šachta. Lenže nedalo sa určiť, kto a kedy ju vykopal. Najpravdepodobnejšie ešte za čias dobyvateľa Sibíri atamana Jermaka. V šachte našli kosti. Hoci už boli poriadne zvetrané, určite boli ľudské.

Vedúci robotníkov, jeden z miestnych, sa naštval a vyžiadal si tajný rozhovor s profesorom, kde mu povedal, že na tom mieste neodporúča vŕtať, ale ak na tom profesor veľmi trvá, jeho ľudia budú súhlasiť iba za dvojnásobný plat. Profesor zjednal cenu na sedemdesiat percent. Napokon vedúci vďaka cenovému kompromisu úspešne zabojoval s poverami. Ale možno ho mal profesor počúvať…

Potom prišla tá situácia s okrídlenou príšerou, ktorá nemala rozumné vysvetlenie.

A potom…

A potom vrták zostal visieť nad priepasťou.

Obrovská, nekonečná prázdnota. Niečo ako jaskyňa, ak necháme bokom to, že v takej hĺbke žiadna byť nemohla. Už len tento objav zaručoval profesorovi určitú nesmrteľnosť.

Len ako to teraz dokázať?

Najmä po tom, čo sa vedúci robotníkov spustil do šachty s debničkou dynamitu a v kilometrovej hĺbke sa odpálil.

Teraz už nikomu nič nedokážeš.

A čo povedať o skutočnom, ohromujúcom objave, ktorý prišiel krátko po odkrytí dutiny? Profesor – ateista sovietskeho typu a beznádejný kozmopolita – stisol v ruke ikonu. Nie, radšej ani muk.

„Irkutsk – Moskva, pristávame!“ zvolala odfarbená stvora v uniforme z čias Sovietskeho zväzu.

Štejn si ukradomky pritisol obrázok k perám.

Bolo by nepríjemné, keby ho kolegovia pristihli, ako bozkáva ikonu. Hoci, vraví sa, že aj Einstein bol veriaci a nič. A keby ho aj prichytili! V takej situácii nie je zbytočné poistiť sa pred odletom.

A čo bude v Moskve? Kam sa pichne so svojím dôkazovým materiálom? Čo so svedectvami geológov, z ktorých sa polovica vracala domov vo zvieracej kazajke? Celý Štejnov dôkazový arzenál tvorili elektronické súbory obsahujúce zvukové nahrávky. Do priepasti spustili hĺbkomer s mikrofónom. Ak záznamy prežijú a po ceste naspäť sa nezmagnetizujú a nevymažú, má na nich zachytené hrôzostrašné výkriky, neobvykle podobné ľudským, a rev neznámych príšer.

Primálo, aby prevrátil celú vedu hore nohami.

Nestačilo to, aby podložil svoj objav.

Objavil predsa samotné peklo!

* * *

„Dedko, volajú ťa k telefónu,“ povedala Alisa.

„Ďakujem, poklad môj, už idem.“

Michail Semionovič sa neochotne odtrhol od svojho starého počítača. Porozmýšľal, vytlačil stranu, položil ju na kôpku a zhora na ňu postavil ťažidlo zo selenitu. Na stole sa vŕšila úctyhodná hromádka. Jeho krížová výprava proti Akadémii vied. Nech tí starí somári horia na hraniciach inkvizície! Teraz budeme inkvizíciu určite potrebovať… Žiadny problém, stačí trochu preprofilovať jednu fungujúcu organizáciu, ktorá už má poriadne skúsenosti s honbou na čarodejnice.

Profesor nemusel kráčať ďaleko. Z jednej izby zavalenej vzorkami minerálov a ovešanej mapami (mal tu aj drevotrieskovú rumunskú posteľ pre dvoch s orechovým vzorom) do druhej, akejsi obývačky (pretože tam bol televízor a azerbajdžanský koberec; v ostatných izbách mal iba ďalšie minerály a mapy).

„Tu je Štejn,“ ozval sa.

„Michail Semionovič,“ zaševelil v slúchadle strohý hlas. „Odporúčame vám, aby ste okamžite ukončili svoju prácu.“

„Čo, dopekla?!“ rozhneval sa profesor. „Kto je tam?“

„Tu je Psychiatrická nemocnica Nikolaja Alexandroviča Alexejeva,“ výhražne predniesol hlas na druhom konci linky. „Jeden z vašich kolegov je u nás na rehabilitácii.“

„Nezastrašíte ma!“ zreval Štejn. „Počujete?! Nezastrašíte ma!“

V slúchadle sa ozval tichý smiech.

Alisa, ktorá si v sprievode zvukov televízora stavala zo zväzkov Veľkej sovietskej encyklopédie z roku 1935 domček pre bábiky, preľaknuto hľadela na deda veľkými modrými očami.

Moskva je kategoricky proti zavedeniu sankcií v súvislosti s KĽDR, prerušil ticho televízor. Národ Severnej Kórey má plné právo rozvíjať jadrovú energetiku na mierové účely. Pchjongjang neraz dokázal, že si ctí mierové procesy a je spoľahlivým a predvídateľným partnerom, hovorí sa vo vyhlásení ministerstva zahraničných vecí.

Čo to má znamenať? nahnevane si pomyslel Štejn. A oni stále ďalej… Ale predovšetkým naši! Kam sa to hrabú naši… Načo im to bude?

„Michail Semionovič,“ oslovil ho hlas. Ak sa niekam vyberiete aj so svojimi papiermi, okamžite za vami pošleme pohotovosť.“

„Nezastrašíte ma!“ povedal Štejn.

„Zastrašíme,“ odpovedal hlas.

Telefón zostal hluchý.

„Dedko,“ Alisa sa pritisla k jeho kolenu, „všetko je v poriadku?“

„Neviem… Nie celkom.“

Štejn nemal síl, aby sa zdvihol z kresla pred televízorom.

Dôchodkyni Nine Nikolajevne, kamera prešla trojizbovým bytom, sa žije dobre. Ale tento mesiac jej stúpne dôchodok o sedem celých a tri desatiny percenta a všetko bude ešte lepšie, pred objektív sa postavila začervenaná a sústredená starenka, pripravujúca čaj v príjemnej a útulnej kuchyni.

„Dedko,“ prehovorila vážnym tónom Alisa, „mám otázku. Prečo je v televízore všetko také svetlé? A prečo sa všetci majú dobre? Naozaj to tak je?“

Tento rok sa zvýšia príspevky na vedu o sedemnásť percent, sľúbil telkáč. Náš redaktor Ivan Petrov nazrel do vedeckého centra v Koroľove a zoznámil sa s najnovšími technológiami! Gagarinovskú centrifúgu tu využívajú na liečenie bolesti chrbtice…

„To preto, Aliska, lebo,“ nesústredene odpovedal Štejn, „televízor je okno do iného sveta. Do zázračnej krajiny za zrkadlom. Všetko sa tam veľmi, veľmi podobá na náš svet, ale všetko je tam iné. Všetci ľudia sú tam šťastní a všetkým sa darí. A všetci majú dostatok peňazí.“

„To je nevedecké,“ pošúchala si nos Alisa.

„Iné vysvetlenie nie je,“ povzdychol si profesor.

„Dedko,“ povedalo dievčatko, keď sa zamyslelo, „a dá sa do tej tvojej krajiny za zrkadlom nejako dostať? Aspoň na chvíľku?“

„Musíš sa veľmi dobre učiť,“ zaklamal Štejn. „Dobre, poklad môj, pôjdem ešte trochu pracovať…“

V Rusku nedávno objavili najväčšie ložisko zemného plynu na svete, povedal moderátor. Podľa predbežných odhadov majú celkové zásoby plynu v ložisku Sachalin 4 objem jeden a pol trilióna kubických metrov. Spoločnosť Gazprom oznámila, že…

Aha, s nevôľou si pomyslel Štejn. Zbytočne som sa venoval tektonike. Namiesto geologického prieskumu som mal ísť radšej k plynárom. Teraz by som netrčal v mizernom dvojizbáku na sídlisku, ale nažíval by som si v honosnej vile v milionárskej štvrti a nevolali by mi z psychiatrie, ale z kancelárie prezidenta, aby ma vyznamenali za mimoriadne zásluhy.

Aj medzi geológmi sa nájdu šťastlivci.

Akurát Michailovi Semionovičovi medzičasom ušiel vlak. Život mal za sebou, všetky rozhodnutia spravil už pred desiatkami rokov. Zostalo mu len zápasiť, obhajovať svoju vec. Dokázať ju. Hoci nemal žiadne dôkazy.

Alisa posedela so svojimi bábikami a vybrala sa k televízoru, aby skontrolovala, čo je na druhej strane prístroja.

Vari tam sú nejaké dvierka?

* * *

Na základe unikátneho a bezprecedentného experimentu s hlbinným vrtom pod vedením nášho vedeckého tímu sa zistilo, že v hĺbke viac ako tritisíc metrov sme napriek všetkým existujúcim predpokladom a všeobecne zaužívanému názoru neobjavili ani vrchnú, ani strednú, ani spodnú zemskú kôru zloženú z premenených a magmatických hornín. V tejto hĺbke sa ukrývajú obrovské dutiny obývané čudesnou faunou. Máme všetky dôvody domnievať sa, že nášmu tímu sa podarilo objaviť miesto, ktoré je v mytológii rôznych národov známe ako peklo.

To je úvod, čo?

Ďalej nasledovala stotridsaťstranová správa o priebehu výpravy, niekoľko fotografií neveľkej kvality, akustické nahrávky a vzorky minerálov.

Štejn si ešte raz obzrel svoju prácu, starostlivo ju vložil do ošúchaného kufríka a pozrel sa von oknom. Rovno pred vchodom stála moderná sanitka zahraničnej výroby, čistučká, krémovej farby s oranžovými pásmi po bokoch. Také nechodili po obyčajných smrteľníkov. Na takých isto posielali do raja spravodlivých…

Alebo naopak.

To prišli po mňa?!

Profesor začal nervózne uvažovať. Zburcoval ospalú Alisu; chvalabohu, žena išla po chlieb, aspoň nebude prekážať. Vnučku poobliekal, na chrbát jej vyložil školskú tašku (čoskoro pôjde do prvej triedy), a uložil do nej svoj referát a fotky. Minerály si postrkal do vreciek kabáta, tvár omotal šálom a spolu s ospalým dievčatkom sa hojdavým krokom vydal dolu schodmi. Možno si pomyslia, že ide s vnučkou do škôlky. Odpusť mi, Aliska.

Vyliezol na denné svetlo a okamžite zamieril na zastávku.

Sanitka naštartovala, zablikala svetlami a vydala sa za nimi.

V poslednej chvíli sa im podarilo naskočiť do maršrutky. Ambulancia sa ich držala aj v zápchach. Mala tmavé, nepriehľadné čelné sklo.

Vošli do metra, splynuli s davom, zamiešali sa do ľudskej fašírky, v eskalátorovom mlynčeku na mäso sa nejako pretlačili na stanicu a nasadli do prvého vlaku. Štejn sa rozrušene poobzeral okolo seba. Cestujúci mali bežné tváre, akoby zazipsované: každý bol vo svojom svete.

Zatiaľ bolo všetko v norme. Zdalo sa, že im ušli. Zostávalo dostať sa do Akadémie, vystúpiť v ohlásenom čase, pohádať sa s oponentmi, a nech to všetko vezme hoci aj čert. Len aby ho nechali vystúpiť. A potom ho pokojne môžu zobrať aj k Luciferovi. Bolo mu jedno, či to bude Alexejevova psychiatria, alebo blázinec V. P. Serbského.

Vo vrecku mu odrazu zafidlikal mobil. Žena!

Vrátila sa z obchodu, doma nikto a ani jej nenechal odkaz… Radšej keby ho dali k Serbskému. Tam by sa k nemu aspoň nedostala manželka. Lebo inak by ho pre Alisu stiahla z kože. A mala by pravdu.

Ako to, že telefón má vo vlaku metra signál, dokonca na tejto Bohom zabudnutej linke? Manželka sa musela chcieť veľmi silno dovolať.

Musela to byť ona, lebo toto číslo nemal nikto iný.

Štejn vytiahol mobil z vnútorného vrecka kabáta.

Utajené číslo.

„Nataša?!“ zakričal profesor do telefónu a rukou vytvoril bariéru medzi ním a rachotom kolies.

„Michail Semionovič,“ prehovoril neznámy človek prenikavým barytónom, ktorým prekryl vlakovú kakofóniu. „Tu je spoločnosť Gazprom.“

„Čože?“ profesorovi vyliezli oči z jamiek.

„Gazprom,“ zopakoval cudzinec. „Radi by sme vám ponúkli miesto.“

„Mne?! Prečo práve mne?“

„Počuli sme o vašich jedinečných skúsenostiach s hlbinným vŕtaním a myslíme si, že by ste mohli byť nenahraditeľným konzultantom,“ ochotne vysvetlil volajúci. „Zaujala vás naša ponuka?“

„Ja…“ Štejn si preložil mobil z jedného ucha, spáleného dychom zo slúchadla, na druhé. „Áno, zaujala. Pravdaže ma zaujala!“

„Michail Semionovič,“ prehovoril hlas podlízavým tónom, „a mohli by ste prísť k nám do kancelárie hneď teraz? Práve máme poradu a diskutujeme o vás. Tak ako aj o ostatných kandidátoch. Ale keby sa vám podarilo dostať sa sem povedzme v priebehu polhodiny až hodiny, inými uchádzačmi o miesto by sme sa ani nezaoberali…“

„Prepáčte, ale teraz sa to v žiadnom prípade nedá!“ zakričal Štejn. „Čaká ma veľmi dôležitá prednáška.“

„Michail Semionovič,“ hlas sprísnel. „Veľmi radi by sme sa s vami porozprávali ešte pred vašou prednáškou. Nespomínam si, ale už som vám hovoril o plate konzultanta? Pätnásťtisíc dolárov mesačne, ale pre takého odborníka ako vy…“

„Nemôžem,“ rozhodne odpovedal Štejn. „Najskôr idem na prednášku, potom prídem za vami! Inak to nepôjde.“

„To si myslíte iba vy,“ odpovedal neznámy.

„Odkiaľ vlastne máte moje číslo?“ odrazu sa prebral z mdlôb profesor.

„Od vašej manželky, Michail Semionovič,“ zachechtal sa chlapík. „Mimochodom, pozdravuje vás.“

Štejn cítil, ako mu zviera žalúdok.

Ako je možné, že aj pod zemou má mobil taký dobrý signál? opýtal sa z ničoho nič mimo témy sám seba.

„To je predsa naša odveká sféra záujmov a vplyvu,“ odpovedal na nezadanú otázku hlas akoby nevhod a pokračoval ďalej. „Takže sa ničomu nečudujte, Michail Semionovič. Dovidenia.“

To má byť vari nátlak? Za socializmu to bol trochu iný tlak!

Nie, pevne sa rozhodol Štejn. Najprv bude plánovaná prednáška, a potom všetko ostatné. Záchrana manželky, odolanie pokušeniam, zápas so psychiatrami. Všetko až potom. Múzy opovrhujú službou zhonu.

* * *

Na toalete, ktorá páchla cigaretami akademikov, sa opláchol studenou vodou, zobral vnučku za ruku a vydal sa do boja.

Sála bola spolovice prázdna.

„Dole vo vestibule visí oznam, že sa všetko ruší!“ rozhodil rukami profesor Sinicyn, jeden z mála Štejnových spojencov v tomto dračom brlohu.

„Toho sa nedočkajú,“ zamračil sa Štejn. „Postráž mi dievčatko, Piotr Ivanyč.“

Michail Semionovič vystúpil za katedru, smelo si prehliadol tú hydru s početnými hlavami, hrdo zdvihol bradu a začal:

„Vážení kolegovia! Téma prednášky, ktorú som nadnes oznámil, prešla určitými zmenami. Moje dnešné vystúpenie bude o čosi revolučnejšie, ako sa predpokladalo. Ako možno niektorí z vás vedia, nedávno som absolvoval expedíciu do Irkutskej oblasti, na miesto mnou predpokladaného zlomu, ktorý môže byť hranicou budúceho rozdelenia tektonických platní.“

V posluchárni sa rozhostil šepot.

„Ale mojim spolupracovníkom, z ktorých mnohí zaplatili zdravým rozumom a niektorí aj životom, sa podaril pozoruhodný objav. Počas unikátneho a bezprecedentného experimentu s hlbinným vŕtaním, ktorý vykonával náš tím, sa zistilo, že po preniknutí cez hmotu zemskej kôry do hĺbky viac ako tritisíc metrov…“

Štejnovi vyschlo v krku. Sála mlčala ako zakliata.

„Vážení kolegovia… Priatelia… Našli sme peklo!“

Štejn ukrytý za hrubými sklami kissingerovských okuliarov zažmúril oči. Raz, dva, tri…

„Hanba!“ zakričal ktosi na plné hrdlo.

To bude zrejme Akopian.

„Odmietame sa na tom zúčastňovať!“

Tak, toto bol Šmeškevič.

„To je provokácia!“

Lazutkin.

„Prosím, vypočujte si prednášku až do konca!“ nadýchol sa Štejn.

„Zoberte mu vedecký titul!“

„Lživedec!“

„Vylúčiť!“

„Tmárstvo!“

Výkriky akademikov pripomínali kusy blata vyletujúce spod kolies nákladiaka idúceho pred expedičným gazíkom. Štejn si zložil okuliare (videl cez ne horšie, mal pocit, akoby mu ich opľuli), utrel si ich vreckovkou, nasadil späť a znova sa zahľadel na svoj referát.

„Aké máte dôkazy?“ prehodil Sinicyn z prvého radu.

Vďaka, kamarát.

„Tím pozbieral veľké množstvo dôkazového materiálu, no počas evakuácie z miesta prác sme prišli takmer o všetko.“

„A čo vaša šachta do pekla?“ podpichli ho z balkóna.

„Nanešťastie, šachtu odpálili a takmer celú ju zasypalo… Ale som pripravený ukázať vám miesto, kde sme vŕtali, a v prípade nevyhnutnosti viesť ďalšiu expedíciu, expedíciu z Akadémie vied…“

„Ty šašo!“

To bol určite Tomaševskij.

Štejn stíchol a zdvihol pohľad. V sále zostali traja ľudia.

„Počul som, že Hugo Chávez sa chystá Kolumbii vyhlásiť vojnu,“ šepkal jeho priateľ Sinicyn bezvládnemu akademikovi Sidorovovi, ktorého aj s vozíkom zabudli v tom zhone evakuovať z posluchárne. „A potom, vraj, celej Latinskej Amerike. Chce nastoliť bolívarovský režim. A my sme mu predali desať lodí samopalov, vrtuľníky a takmer aj ponorky. Nerozumiem tomu, načo to naši potrebujú? Hádam len nie pre peniaze?“

Nešťastný Sidorov iba prevracal oči. Ničím iným nedokázal pohnúť.

Fiasko…

Počkať. A kde je Alisa?

Štejn zanechal na katedre svoj kufrík, zostúpil a zúrivo zatriasol Sinicynom.

„Kde je moja vnučka? Kde je moja Alisa?!“

„Prišiel po ňu otec,“ povedal Sinicyn, usmievajúc sa ako človek, ktorý práve podstúpil lobotómiu.

„Jej otec je v Austrálii! Ty starý idiot!“

Dychčiac vybehol na chodbu. Dve siluety – jedna ľahučká a drobná – to bola Alisa a druhá – temná, veľká, akoby vytesaná zo žuly – chodbou smerovali preč od Štejna.

Dohnal ich až na ulici.

Dievčatko posadili do limuzíny dlhej a prísnej ako život straníckeho funkcionára.

„Stojte! Počkajte!“ zakričal Štejn.

Žulová postava poslušne zastavila a dovolila Štejnovi ukrojiť zo vzdialenosti medzi nimi.

„Veď sme sa bez vás ani nikam nechystali, Michail Semionovič,“ povedal neznámy človek známym hlasom. „Ideme?“

Celý pôsobil akosi európsky: oblek mal ako zo škatuľky, k tomu veľmi pôsobivá kravata, dobrosrdečná tvár. Vlastne nie, tvár bola bez emócií, hladká, bez vrások.

„Ja nikam…“ nedokončil Štejn.

„Kolegovia vám neuverili?“ súcitne sa opýtal chlapík. „Vysmiali vás?“

„Je mi jedno, či mi uveria, alebo nie!“ zaklamal profesor. „Pre mňa je dôležitá pravda, nie uznanie!“

„Ja vám verím,“ pokojne odpovedal chlapík. „Pretože viem, že máte pravdu. Peklo existuje a som pripravený vám o ňom čosi povedať.“

„Vy ste ho predsa ne…“ Štejn stisol vo vrecku svätý obrázok.

„Samozrejme, že nie,“ usmial sa chlapík. „Pracujem v Gazprome. To ja som vám dnes volal.“

Z útrob auta bolo počuť veselé zavýjanie psa, ktoré vôbec nezapadalo do situácie. Zo strany spolujazdca vykukol neobyčajne sympatický pudlík a červeným jazýčkom oblizol Alisinu ruku.

„A ešte ti darujeme aj takéto šteniatko,“ usmial sa žulovec.

„Deduško! Poďme sa s nimi povoziť!“ dievčatko zapišťalo od vzrušením.

Päťdesiatkilové dvere s ľahkosťou cvakli a limuzína sa ladne pohla z miesta, akoby sa vznášala nad zemou.

„Vy, Michail Semionovič, máte vo všetkom pravdu,“ prehovoril chlapík. Nepochybne to bol veľkolepý objav, ale je v tom háčik. Ten objav už urobil ktosi dávno pred vami.“

„O čom to hovoríte?“ rozhorčil sa Štejn. „Čo to tárate za nezmysly?! V takom prípade by sa určite začala dáka krížová výprava, armagedon s modernými zbraňami, jadrovými bombami by ich na popol…

V našej krajine už nevedia, kam by to jadro na mierové účely pichli!“

„Michail Semionovič, veď vy ste extrémista,“ vyčítal chlapík profesorovi. „Žijeme predsa v dvadsiatom prvom storočí. V storočí globalizácie, voľného trhu! A vy mi tu rozprávate o krížových výpravách. To je barbarské…“

„Čože?!“

„Samozrejme. Nepočuli ste v televízii o Sachaline 4? Jeden a pol trilióna kubických metrov nových zásob… Vidíte, partneri sa snažia. Zabezpečujú dodržanie zmluvy.“

„Akej zmluvy?“ Štejn si zložil okuliare.

„Zmluvy na priame dodávky zemného plynu spoločnosti Gazprom rovno z pekla. Pravda, na papieroch má ich právnická osoba iný názov, ale je to presne ten,“ žulový človek pohladkal pudla, „presne ten partner.“

„Prečo plyn? Myslel som si, že ľudia sa idú zabiť za kovmi,“ profesor sa pokúsil zavtipkovať.

„Aj tam držia krok s dobou. Keď bolo treba zlato, dodávali zlato. Bude treba ropu, môžu dať ropu. Teraz je v móde ekologické palivo, tak dávajú plyn. Hlbiny… Stačí len kopať hlbšie, nepoznajú obmedzenia. Ale hlavné je dohodnúť sa.“

Síra v aute nezapáchala. Bolo v ňom cítiť drahý francúzsky parfum a trochu aj havanskú cigaru. To sa zrejme rozmaznával šofér.

„A ako ste sa dohodli? Predali ste dušu?“ odhodlal sa Štejn po dlhej prestávke.

„Michail Semionovič!“ chlapík pokrútil hlavou.

„Akúže dušu? Gazprom je predsa štátna firma. Vláda na seba akurát prebrala určité záväzky. Poväčšine medzinárodného charakteru. Ale aj niektoré vnútropolitické.“

„Panebože, ako to, že som na to neprišiel sám? Keď sa nad tým zamyslím, iné vysvetlenie pre našu históriu ani nenájdete… A o aké záväzky ide?“ vyzvedal Štejn. „Neprekáža, že som povedal panebože?“

„Kdeže. Žijeme predsa v krajine s mnohými náboženstvami,“ upokojil ho chlapík. „A čo sa týka vašej otázky… Je istý počet medzinárodných projektov, ktoré vykonávame takrečeno v zastúpení našich partnerov.“ Opäť pohladkal pudlíka. „Spolupráca s Iránom, so Severnou Kóreou, s niektorými arabskými štátmi… V energetickej sfére, občas v otázkach bezpečnosti…“

„Ale veď to… Oni predsa…“ vyštekol Štejn. „Oni predsa pripravujú…“

„Myslite radšej na niečo pekné,“ usmial sa chlapík.

* * *

Auto zastalo pred utešeným domom za mestom, ktorý sa strácal medzi ovocnými stromami. Pozdĺž cestičky vedúcej na verandu sa tlačili kameramani s kamerami v pohotovosti. Stála tam aj ustarostená a profesionálmi upravená manželka profesora.

„Kde to sme? A kto sú tí ľudia?“ znepokojene sa postavil profesor.

„Dedina Barvicha. Toto je váš budúci domov. A reportéri na vás čakajú, pretože vám práve bolo udelené štátne vyznamenanie.“

„A za aké zásluhy?“ začudoval sa Štejn. „Ak tomu dobre rozumiem, teraz nemôžem hovoriť o svojom objave.“

„Nemôžete. V našej krajine sa každý deň robia objavy, o ktorých nemožno hovoriť, takže o nič nejde. My vám dáme na výber,“ otvoril obal, „tri priekopnícke vedecké objavy, ktoré boli nedávno odhalené. Vyberte si a staňte sa ich autorom. Mimochodom, videli ste včera v televízii reportáž o gagarinovskej centrifúge? Len teraz ju odtajnili – a prosím! Zajtra budete v televízii vy.“

„Hurá!“ potešila sa Alisa. „Pôjdeme do krajiny za zrkadlom!“

„A, samozrejme, Gazprom vyčlení grant aj na vaše nové geologické výskumy.“ Chlapík sa dotkol kľučky na dverách.

Novinári sa vrhli k autu ako komáre v tajge na geológa, ktorý si šiel uľaviť.

„Povedzte,“ prehovoril Štejn, „financuje Gazprom aj vesmírny výskum?“

„Nie, tomu sa nevenujeme,“ zdvorilo sa usmial chlapík. „Na nebi nie je nič, čo by sa dalo zužitkovať.“

„Veľmi dobre,“ spokojne prikývol Michail Semionovič a otvoril dvere.

Štejn chytil vnučku a odhodlane ju ťahal za sebou cez kruh reportérov, preč od rodinného domu. Po ceste schmatol aj svoju ženu.

„A čo krajina za zrkadlom?“ zavzlykala Alisa.

„A šteniatko?“

„Kúpime mačku,“ odvrkol profesor.

„Profesor Štejn!“ prebil sa k nemu redaktor Hlavného kanála. „Povedzte, čo plánujete do budúcnosti?! Chápeme, že už máte sedemdesiatšesť, ale v takejto situácii?“

„Zanechám geológiu. Budem sa venovať astronómii,“ ohlásil Štejn. „Myslím si, že aj na nebi na nás ešte čakajú objavy. Poradíte mi, kde je tu najbližšia stanica metra?“

Table of Contents

Start

From hell