Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Barbara Hannay: Návrat na Moonlight Plains

Vydání první

Copyright © Barbara Hannay 2014

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2082. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Moonlight Plains, vydal Michael Joseph,

an imprint of Penguin Books, Austrálie v roce 2014

Český překlad © 2017 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Karri Klawiter

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0578-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0579-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Barbara Hannay

Návrat na Moonlight Plains

Elliotovi

Tohle bylo vždycky pro tebe…

2

Sally Piperová Lukea naprosto ohromila… ne, šokovala ho a vyvedla z míry. Od chvíle, kdy ji zahlédl v těch staromódních růžových šatech, které jí obepínaly tělo na těch správných místech, se Luke usmíval jako mlsný kocour.

Měl bych být opatrnější. Podařilo se mu utéct pozornosti Kylie z místního železářství, která se k němu před chvílí vrhla u baru. Mohl s ní sice na chvíli zajít ven, ale nepřišel sem na ples jako její doprovod. Byl tady proto, že to slíbil babičce. Dlužil ji nejednu laskavost.

Teď, když potkal Sally, Luke cítil, jako by se jeho pocit vděčnosti ztrojnásobil. Sally byla okouzlující žena s rudými vlasy – ne, rudý nebylo to správné slovo. Její vlasy měly barvu čerstvě vyloupnutých kaštanů. Její světlá pleť, zvýrazněná kaštanovými vlasy, vypadala tak hebce a jemně, až měl člověk chuť se jí dotknout, aby zjistil, zda je ve skutečnosti opravdu taková.

Na rozdíl od bledé pokožky její oči byly tmavé, teple oříškově hnědé. Tahle žena ho znepokojovala… což bylo divné, protože za normálních okolností se v přítomnosti žen cítil uvolněně a sebejistě.

Našli si malý stolek se dvěma židlemi v poměrně tichém rohu tanečního sálu. Sally se napila šampaňského. „Je úžasné. Vynikající, díky.“

„Takže…“ Luke se přinutil mluvit klidně a nenuceně. „Předpokládám, že jste tu sama?“

„Ano, jsem. A co vy?“

„Já také.“ Usmál se. „Jste tu pracovně, nebo jste se přišla pobavit?“

„Tak trochu obojí. Asi jste si všiml, že jsem si dělala pár poznámek, co?“

„A snímků.“

Sally přikývla. „Chci napsat článek do jednoho z časopisů o venkovském stylu.“

„Jste novinářka?“

„Na volné noze,“ dodala rychle Sally. „A co děláte vy?“

„Jsem stavitel.“

„Opravdu?“ Hnědé oči se jí rozšířily překvapením.

„Je na tom něco špatného?“

„Ne. Promiňte.“ Krátce se zasmála. „Jen jsem vás tipovala na něco jiného. Myslela jsem si, že jste farmář.“

Luke se usmál. „Svůj podíl na farmě jsem si už odpracoval. Rodina vlastní dobytčí farmu, na které jsem ještě před pár lety dělal. Vlastně i teď se starám o pár hlav… ale v mnohem menším měřítku.“

„Kde teď pracujete? Někde tady poblíž?“

„Na Moonlight Plains. Na farmě asi čtyřicet kilometrů od města, která patří mé babičce. Tady jsem proto, že se nedaleko farmy našel vrak starého amerického letadla z války.“

Mávl rukou, jako by ji chtěl upozornit na všechny ty ozdobné vlajky, kapelu, fotografie. „Organizátoři tohohle večírku považují to místo skoro za posvátné. Zítra se tam chtějí s pár hosty zajet podívat.“

„To je zajímavé. Takže jste tady jako VIP host?“

„Něco takového.“

Chvíli se odmlčeli. Ale než se stihl Luke zeptat na další podrobnosti o Sally, vypálila vlastní otázku. „A… co vlastně stavíte?“

„Snažím se tu farmu zrekonstruovat. Chci, aby z ní byla zase ta stará usedlost, jak si ji babička pamatuje.“

„A to všechno tam děláte sám?“

Úsměv na rtech mu znejistěl. Tohle byla jeho první samostatná práce od chvíle, kdy se z něj stal kvalifikovaný stavitel. „Zpočátku mi to připadalo jako dobrý nápad, ale teď toho začínám trochu litovat. Je to obrovský úkol.“

„Ale přesto vás ta práce baví, co?“

Luke se zadíval do sklenice piva. Vzpomněl si, jak se při první návštěvě Moonlight Plains prodíral vysokou trávou zarostlého chodníčku ke schodům vedoucím na verandu domu, jak všude uvnitř nacházel jen samé pavučiny a myší trus. A jak…

Nemohl téhle neznámé ženě přiznat, že se na první pohled do farmy zamiloval. Jak by jí to vysvětlil? Jak by jí popsal pocity, které jím cloumaly, když objevoval dávno zašlou krásu toho místa? Jak vnímal jeho opuštěnost, jak se mu hlavou honily vzpomínky na lidi, kteří tu kdysi žili? Copak mohla pochopit náhlou potřebu tohle místo znovu vybudovat a nechat ho ožít?

„Omlouvám se,“ zamumlala Sally. „Probouzí se ve mně novinářka. Kladu příliš mnoho otázek. Musíte mě zarazit.“

„Ne, to je v pohodě.“

„Musím se přiznat, že jsem si vždycky myslela, že rekonstruovat starý dům je zábava. Je to mnohem zajímavější a kreativnější než stavět ty nové betonové kvádry.“

„Souhlasím s vámi.“

„Musíte se asi potýkat se spoustou výzev, že?“

Jistě. Pro začátek se třeba vypořádat s krajtami, které se tam zabydlely. Luke zakroutil hlavou a uvažoval, nakolik je Sallyin zájem o jeho práci opravdový. „Stále se ve vás ozývá novinářka, co?“

„Já vím. Promiňte, ale ta vaše rekonstrukce mě opravdu zaujala.“

Zdálo se, že mluví pravdu… že se skutečně o jeho práci zajímá. Vypadala tak… dychtivě. Lukeovi se sevřelo hrdlo. Zatraceně, musí si dát větší pozor. Má před sebou velký úkol a poslední věc, kterou by teď potřeboval, bylo ztratit hlavu kvůli nějakému kotěti z Townsvillu. Už jednou udělal chybu a nechal se oblouznit německou batůžkářkou Janou, kterou potkal na plese B & S. Jenže ta se na něj brzy vykašlala. Teď nesmí nikomu dovolit, aby odlákal jeho pozornost od rekonstrukce Moonlight Plains.

Sally naklonila hlavu, kaštanová kadeř se uvolnila z účesu a zavlnila se jí kolem obličeje. Tázavě si ho prohlížela. „Víte, napadlo mě, že bych o té vaší práci na obnově staré farmy mohla napsat článek. Něco ve stylu britského seriálu Architektura interiérů. Mohla bych sledovat průběh všech prací na domě.“

„Pro nějaký časopis?“

„Ano. Proč ne?“

Luke polkl. Napadlo ho, že by se s ní mohl v těch následujících měsících často vídat, sdílet s ní své sny ohledně Moonlight Plains. „Myslíte to vážně?“

Sallyinu pozornost upoutala skupinka lidí za ním. Ohlédl se a všiml si, jak je Kylie ze železářství zlostně pozoruje.

Sakra. Myslel si, že jí to řekl dostatečně jasně, když s ní mluvil u baru.

Obrátil se zpátky k Sally a zopakoval svou otázku. „Myslíte to s tím článkem vážně?“

„Ano, doopravdy bych moc ráda o tom napsala. Nemohu vám ale slíbit, že se mi podaří prorazit v nějakém celostátním časopise, ale udělám pro to všechno, co bude v mých silách.“

„Vždyť jste ten dům ani neviděla.“

„To je pravda.“ Její úsměv byl sebevědomě odvážný, ale přesto plachý.

„Chtěla byste se tam podívat?“

„Moc ráda. Kdy?“

„Co kdybychom tam vyrazili hned zítra ráno? Bydlíte ve městě?“

Sally přikývla. „Zamluvila jsem si pokoj v motelu.“

Luke se zadíval z okna na měsíčním světlem postříbřené trávníky a tenisové kurty, které patřily k této budově, a zhluboka se nadechl.

Jeho potíže s dýcháním byly šílené. Stejně šílené jako jeho další návrh. „Do úplňku zbývají jen dva dny… v měsíčním světle je farma nejkrásnější. Kdybyste chtěla, mohli bychom tam vyrazit hned teď.“

3

Boston, 2010

Nejdražší Kitty,

tak se Ti po všech těch letech – téměř sedmdesáti – znovu hlásím a hlavou se mi honí všechny naše ztracené sny. Mé vzpomínky na Tebe jsou šťastné, ale občas se mezi nimi objeví ty horší – znepokojující vzpomínky na válku. Přicházejí často ve chvílích, kdy nemohu spát.

Dnes už pro ty, kteří prošli válečnými útrapami a potýkají se s psychickými následky, existuje program zabývající se posttraumatickým stresovým syndromem. My jsme tenkrát nikoho z tohoto hlediska nezajímali, takže jsem si na to našel svou vlastní terapii. Vzpomínky na Tebe a na všechno, co jsme spolu prožili, mi pomáhají zaplašit temné myšlenky, vyhnat z duše pocity nebezpečí, hrůzné představy, a uložit je hluboko v mysli, odkud se jen těžko dostávají na povrch.

Avšak s jedním problémem se nedokážu vypořádat. Mám tu krabici plnou vzpomínek… něco jako Akta-X nebo Pandořinu skříňku schovanou v tajné jeskyni, která by neměla být nikdy otevřena.

Naštěstí jsem už dlouho netrpěl těmito nočními můrami. Ale včera večer jsem se znovu ocitl zavřený v kabině, která nešla otevřít, znovu jsem cítil žár a kouř… Probudil jsem se zalitý potem a jako vždy jsem se snažil tuhle noční můru vyhnat z hlavy. Přinutil jsem se vzpomínat na šťastnější chvíle.

Vzpomněl jsem si na Tebe.

Opět jsi mě zachránila, Kitty.

Když jsem konečně usnul, zdálo se mi, že jsem zpátky na farmě, že se s Tebou procházím po pěšině mezi starými růžovými keři. Zase jsem před sebou viděl dům, tu velkou dřevěnou budovu s verandou kolem.

Dveře s krásným vitrážovým oknem se otevřely, jakmile jsem se jich dotkl. Vešel jsem dovnitř, prošel tmavou chodbou kolem věšáku se zimníkem tvého strýce z první světové války, kolem obývacího pokoje s klavírem Beale.

Našel jsem Tě v zadní části domu, v kuchyni. Bylo to velmi neobvyklé, protože v mých snech ses většinou pohybovala tady v Americe. Bylo to magické, i když nereálné. Skvěle jsi zapadla do mé rodiny, což bylo také nemožné. Nikdo z nich o Tobě neví a nikdy ani nebude.

Ale včera v noci bylo tak krásné být s Tebou zpátky v Austrálii, zlatíčko. Seděla jsi u kuchyňského stolu a vylupovala hrášek, Tvé ruce byly rychlé, elegantní a fascinující. Sluneční paprsky ti dopadaly na vlasy, jejichž barva zářila jako hustý sladký med. Měla jsi na sobě modré šaty s květinovým vzorem a s kulatým výstřihem, byla jsi tak krásná… a pak ses na mě podívala a usmála se tím svým zvláštním způsobem. Uchvátila jsi mě a mé srdce přetékalo štěstím.

Najednou, tak jak to ve snech většinou bývá, jsme se ocitli ve velké staré kovové posteli na ostrově. Bylo ráno a tys mi ležela v náručí. Probouzející se slunce pronikalo dovnitř žaluziemi. Milovali jsme se, zatímco bledé paprsky kreslily na posteli nádherné vzory.

Pak jsi stála před zamlženým zrcadlem a zkoušela sis mou leteckou koženou bundu. Po nahých ramenou Ti neustále klouzala. Smála ses, když jsi salutovala svému odrazu… A já jen stál za Tebou, zíral na Tvůj půvab, nasával Tvou radost, Tvůj příslib života…

Jsou to ty nejkrásnější vzpomínky, Kitty. Vzpomínky, které mě po celá ta léta držely při životě, vzpomínky, které mi jsou oporou i teď, když už jsem jen hloupý a smutný starý blázen.

Zima je letos příliš dlouhá, ale myšlenky na Tebe mě stále hřejí.

S láskou na Tebe vzpomínám,

Tvůj Ed

4

Charters Towers, 2013

Sally věděla, že by měla návrh Lukea Fairburna odmítnout. Nechápala, že nad ním vůbec váhá, že skutečně přemýšlí nad kladnou odpovědí.

Jak by mohla odejít s mladíkem, s nímž se dnes večer seznámila? Odjet s ním někam do divočiny uprostřed noci, když ho vůbec nezná?

Byl to šílený nápad.

Luke ji sice ujistil, že to na farmu není odsud daleko, ale přesto…

„Odvezu vás zpátky do motelu ještě předtím, než se můj pick-up promění v dýni.“

Její přítelkyně by ani na chviličku nezaváhaly, ale Sally nerada takhle riskovala. Ještě nikdy nic takového neudělala a Joshova ztráta ji naučila, že život je nevypočitatelný. Nebezpečí a zármutek číhají i v těch nejšťastnějších okamžicích. Neměla by se tedy vystavovat zbytečnému riziku.

Jenže… staré vesnické usedlosti ji doopravdy zajímaly. Tohle bylo snad jediným jablkem sváru s Joshem – jedna z mála věcí, na které se nemohli dohodnout. Josh snil o tom, že si pořídí ultramoderní minimalistický byt, zatímco Sally měla představu o starém domě, který si spolu zrekonstruují. Představovala si, jak spolu s Joshem vymalují místnosti, zatmelí okna a natřou rámy, jak si zrenovují starý nábytek… a zklamalo ji, když Josh její nápady odmítl.

Po jeho smrti chtěla peníze z pojistky využít na koupi malého domku, ale myšlenka, že by s tím Josh nesouhlasil, ji od toho odradila.

Dnes večer to však nebyla jen touha prohlédnout si starou queenslandskou farmu, co ji zaujalo… Byla to hlavně představa hezky stráveného večera, daleko od Townswillu, daleko od tohohle večírku ve vypůjčených staromódních šatech, swingové hudby… Připadalo jí to, jako by se najednou ocitla v nějakém krásném snu.

Ve snech se přece dějí podivné věci, ne? A navíc, milý a přátelský úsměv Lukea Fairburna ji přitahoval a vzbuzoval v ní důvěru.

Luke zavrtěl hlavou. „No dobře, asi to nebyl nejlepší nápad jet se podívat na dům v měsíčním světle. Ani to není můj styl. Trochu staromódní způsob, jak sbalit holku, co?“

„Ale skoro zafungoval.“

Luke se zamračil.

Sally se zasmála. „Chystala jsem se odpovědět vám ano.“

Přimhouřil oči a pak se uvolnil a taky se vřele usmál. „No, tak jedem. To je fantastické.“

Takže to skutečně udělala. Zahodila záchranný pás, na který se vždycky spoléhala. Člověk by si myslel, že vypila nejméně šest skleniček šampaňského místo jedné.

Srdce se jí zuřivě rozbušilo, ve spáncích jí tepala krev, sklopila hlavu a horečně si v duchu probírala možnosti, které měla. Ještě nebylo pozdě. Mohla se vrátit do Townsvillu, nebo se mohla ukrýt do bezpečí motelového pokoje, který měla rezervovaný. Anebo mohla přistoupit na atraktivní vyhlídku projet se s milým a velmi přitažlivým mužem a prohlédnout si starou usedlost za měsíční noci.

Už se skrývala a vyhýbala riziku dost dlouho, ještě dnes ráno jí připadala účast na tomto večírku jako velmi smělý krok. Ale musela uznat, že to byl osvobozující krok. A teď byla v pokušení zajít ještě dál.

Luke Fairburn ji přitahoval jako magnet a nebyl to jenom jeho fyzický vzhled. Nebylo to jen porozumění, jež mu viděla v očích, v těch pozoruhodných, fascinujících očích, které měly tak zvláštní odstín zelené. Obklopovala ho jakási aura vnitřní slušnosti a důvěryhodnosti a Sally věděla, že je s ním v bezpečí.

V bezpečí a v pokušení.

Byla to opojná kombinace.

„Nebude někomu vadit, když odsud tak brzy odejdete?“ zeptala se ho.

„S pořadateli jsem si už popovídal a žádné jiné oficiální povinnosti tu nemám, takže pochybuji, že si vůbec někdo mého odchodu všimne.“

„Ani ta dívka, co vás tak propalovala pohledem?“

„Ani ta,“ odpověděl drsně Luke, ale zdálo se, že je trochu v rozpacích. „Vždyť ji sotva znám.“

Oba se rozhlédli – přejeli pohledem tanečníky, kapelu i skupinky lidí v družném hovoru, tu a tam propukající v hlasitý smích. Mračící se dívka někam zmizela.

„Vypadá to, že tu nikomu chybět nebudeme,“ řekla Sally.

Luke souhlasně přikývl a zelené oči mu při tom jiskřily. „Tak pojďme.“

Aby zaplašila další pochybnosti, statečně se na něj usmála. „Jasně.“

V duchu slyšela, jak jí přítelkyně fandí.

Noční vzduch byl svěží a Sally se zachvěla. Zapomněla, že v oblastech ve vnitrozemí teploty v noci klesají mnohem víc než u pobřeží, a nevzala si na sebe nic teplejšího.

„Je vám chladno,“ poznamenal Luke a přehodil jí přes ramena svůj kabát.

Takovou galantnost nečekala, ale bylo to příjemné. Byla vděčná za teplo, které jí kabát poskytoval, a užívala si smyslný dotyk hladké hedvábné podšívky. „Díky.“

Když se usadila na místě spolujezdce v Lukeově pick-upu, byla trochu nervózní. Vytáhla z kabelky mobilní telefon, aby si zkontrolovala, zda je tu vůbec signál.

Na displeji se objevila textová zpráva od Megan.

Tak jak je na plese, Popelko? Co princove? Nebo snad nejaky nazhaveny kovboj?

Sally se usmála a rychle vyťukala odpověď.

Oboji.

Téměř okamžitě přišla odpověď.

Tak si to uzij. :-)

Sally se nejistě nadechla a vhodila telefon do kabelky.

„Na farmě je signál, telefon by vám tam měl fungovat,“ poznamenal Luke.

„No… to je dobře.“ Uhodl snad, že jsem nervózní?

„Poblíž schodů na verandu je nejsilnější, ale stačí jen pár kroků a hned vypadne.“

Fajn. Skvělé. Snažila se potlačit neklid. Užívej si to.

Cestou udržovali jen lehkou konverzaci a bavili se o oblíbených kapelách a televizních pořadech. Sally se cítila uvolněně, ale jen do chvíle, než Luke odbočil z hlavní silnice a vydal se po rozježděné nerovné a prašné cestě lemované po obou stranách temnými, až strašidelnými shluky keřovité kryptostegie velkokvěté, která se v deštivých obdobích rozrůstala do neuvěřitelných rozměrů, a vysokými pokřivenými blahovičníky.

„Vypadá to tu opravdu jako v buši,“ řekla poněkud skřípavým hlasem. Příroda tu byla skutečně jiná než v přímořských oblastech kolem Townsvillu, kde Sally žila.

„Už to není daleko. Cesta se dlouho nepoužívala, takže je hrozně hrbolatá, ještě jsem se nedostal k tomu, abych ji opravil.“

Sally si neuvědomila, že dobytčí farma s velkými pastvinami pro skot asi nebude ležet přímo u hlavní silnice. Teď když se pick-up nořil hlouběji do temné buše, snažila se potlačit myšlenky na vrahy a nebezpečné maniaky, kteří se tu mohou skrývat. Přála si vidět Lukeovi do obličeje, aby se ujistila, že se stále usmívá tak mile a příjemně jako v Charters Towers.

Všechno kolem se utápělo ve tmě, z krajiny Sally zahlédla pouze to, co se ocitlo v jasném paprsku reflektorů. Ztrouchnivělé dřevěné plotové sloupky, kmeny stromů a trsy stříbřité trávy se objevily jen na krátkou chvíli, než je znovu pohltila černá noc. Cestu před nimi přeběhlo malé chlupaté zvíře. Za chvíli se na obzoru objevil velký kulatý měsíc a jeho stříbřité paprsky probleskovaly mezi stromy.

Sally nebyla v noci v buši od výletu s otcem na kánoi, který podnikli téměř před rokem. Navzdory nervozitě se ale nemohla ubránit pocitu vzrušení, smyslu pro dobrodružství, který se v ní znovu začínal probouzet.

„Asi bych vás měl varovat, abyste nečekala nějakou velkolepou farmu,“ řekl Luke, když v zatáčce zpomalil. „Bývalý správce se o usedlost příliš nezajímal a o dům se nestaral. Bydlel radši v klimatizované mobilní chatce.“

„Myslíte takové ty prefabrikované betonové domky, které používají těžařské společnosti pro své zaměstnance?“

„Přesně tak. Takže žádný luxus. Je to jen –“

Nechal větu nedopovězenou a po kamenité cestě projel levotočivou zatáčku. V kuželech světlometů najednou křoviny zmizely, podél cesty se objevily dřevěné ohrady kolem pastvin a před nimi do dálky zářil bíle natřený dům.

Luke zastavil a vypnul světla.

„Tak jsme tady,“ zašeptal. „Tohle je farma Moonlight Plains.“

Dům vypadal přesně tak, jak si Sally představovala – klasické queenslandské venkovské stavení, jednoduché, obdélníkové, s hlubokou verandou kolem a špičatou plechovou střechou svažující se nad verandu jako krempa klobouku. I v měsíčním světle vypadala budova zchátrale. Sally si všimla povislých dřevěných okenic a polámaného zábradlí kolem verandy. Odhadovala, že barva bude omšelá, místy se odlupující, a plechová střecha zrezivělá.

Zanedbaný stav domu jí připomínal fenku Jess. Usmála se. „Tohle je přesně dům, který si zaslouží být milován.“

Luke přikývl. „Souhlasím s vámi. Cítím to úplně stejně.“

Hloubka emocí v jeho hlase se dotkla Sallyiny duše.

Chápu vás, chtěla mu říct. Naprosto vám rozumím.

„Je to jednoduchá stavba,“ řekl, „žádné kudrlinky, žádné zbytečné ozdoby. Ale pro mě má tenhle dům jistou eleganci. Líbí se mi ta šikmá linie střechy, jednoduché tvary… řekl bych, že má své kouzlo.“

Jako by popisoval ženu svých snů, pomyslela si Sally a prohlížela si jeho profil v měsíčním světle. Cítila, jak jí kolem páteře probíhá nervózní vzrušení. Nikdy s žádným mužem nebyla takhle sama na opuštěném místě, tedy kromě Joshe. Bylo to už dávno, kdy si takhle uvědomovala přítomnost muže, cítila probouzející se touhu a šimrání v podbřišku.

Kéž by tak věděla, na co Luke právě teď myslí a co cítí. Trochu se vyděsila, když jí hlavou bleskla myšlenka, že by mohl myslet na ni spíš než na usedlost.

„Odsud to vidíme příliš z dálky,“ řekl a znovu rozsvítil světlomety. „Prohlédneme si dům zblízka.“

Když projížděli kolem výběhů, Sallyina zvědavost narůstala a vzrušení bylo čím dál naléhavější.

Aby se trochu rozptýlila, zeptala se: „Jak dlouho tuhle farmu vaše rodina vlastní?“

„Prarodiče ji odkoupili po válce, ale v tu dobu to byla docela malá farma. Takže ji později rozšířili a přikoupili další pozemky směrem na západ. Je to dobré místo pro chov dobytka, strýcové tu mají na pastvinách pár kusů, hlavně v době, kdy na západě panují velká sucha.“

Luke zastavil pick-up poblíž schodů na verandu. „Dávejte pozor, nezapomeňte, že jste na staveništi,“ varoval ji, když vylezla z dodávky a zakymácela se na jehlových podpatcích.

Noc byla zvláštně klidná, jen cvrčci pod nedalekými stromy vyluzovali svými křídly tiché cvrkání.

„Pohybujte se tu opatrně. Některé části verandy nejsou bezpečné.“

Jasný měsíc ozářil dřevěnou verandu a odhalil na jedné straně spadlé zábradlí.

„Držte se blízko mě.“ S přirozenou sebejistotou Luke sáhl po její ruce.

Prosté, nevinné, praktické gesto… přesto Sally cítila, jak ji jeho dotek pálí na kůži, jak jí tělem prostupuje vzrušující chvění, když ji opatrně vedl po schodech na verandu. Dotýkali se rameny, občas se o ni otřel bokem, což Sally vnímala, jako by jí projel blesk.

Cítila každičký kousek kůže na těle, kolem páteře jí probíhalo příjemné brnění… nechápala, jak se mohla tak rychle dostat do takového stavu. Poprvé za hodně dlouhou dobu nemyslela na minulost a netruchlila.

Bylo až neuvěřitelné, jak toužila po Lukeových dotycích. Uvědomila si, že tahle podvědomá touha ji donutila souhlasit s jeho návrhem a vydat se sem. Jako by se její

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

2

3

4