I.

DETI DÚHY

„Každá myseľ je jeden riadok kódu.“

Sprvu som netušil, čo tým Gamini myslel. Stretli sme sa v deň, keď som chcel zabiť Červeného. Áno, orchestroval som vraždu a teraz sa za to už nehanbím. Z plánu napokon zišlo a aj to len vďaka Gaminimu. V skutočnosti však náš príbeh začal omnoho skôr.

Mojou prvou spomienkou z detstva bol útek. Mal som päť rokov, keď nás otec uprostred noci vytrhol s mamou z postele, aby nás zachránil. Pamätám si, ako kričal: „Už to začalo, už to začalo!“

Do batohu so zajačími ušami, ktorý ušila babka zo starých nohavíc, som si splašene nahádzal všetky dôležité hračky. Pamätám si, že keď otec šoféroval, prvýkrát som ho počul nadávať. Mama bola biela a strnulá ako kus kriedy. Najviac zo všetkého vo mne utkvela spo mienka na východ slnka, najrýchlejší v dejinách. Uháňali sme po diaľnici uprostred noci. Zúrivé vrčanie motora takmer prehlušilo napätie v aute. Vtedy sa na obzore rozžiarilo nukleárne slnko, a potom ešte jedno. A znovu. Volali ich dúhové bomby, pretože výbuchy jadrových zbraní vysoko nad povrchom vyzerali ako polárna žiara. Nočné dúhy, krátko pred brieždením. Z celej rodiny sme prežili iba otec, mama a ja.

Apokalypsa prebehla hladko, ale neprišla náhle. Otec musel už dlhšie tušiť, že sa čosi chystá... Povrávalo sa, že koniec sveta spôsobil demokraticky zvolený diktátor, veľký človek z veľkej krajiny. Keď mu diagnostikovali smrteľnú chorobu, vodca si zaumienil, že jeho odkaz má pretrvať navždy. A pritom bol vraj úspešným štátnikom, ktorému sa podarilo aj rozšíriť územie svojej krajiny. To mu však nestačilo. Od svojich zhubných ambícií neupustil ani v momente, keď zistil, že zomiera. Strhol so sebou masy. A celý svet šiel do sračiek.

…

Našťastie sa na Zemi našli vizionári, čo predvídali koniec. Počul som mýtus o internete. Mesto vraj postavili ľudia, ktorí vďaka predvojnovým technológiám zbohatli na stovky generácií dopredu. Aj medzi nimi boli skeptici, ktorí predvídali atómovú vojnu, storočného strašiaka, čo mal byť už dávno zažehnaný. Internetoví miliardári sa pripravili a vybudovali bunker. Obozretní voľnomyšlienkári technologickej éry investovali veľkú časť svojich predvojnových peňazí do stavby najmodernejšieho podzemného komplexu, aký kedy vznikol - mesta s vlastným rezervoárom pitnej vody a elektrárňou. Mesto, ktoré žilo z hydroponických polí a jeho jediným priemyslom bola trvalá udržateľnosť. Malo to však háčik – vstup ležal päťsto metrov pod zemským povrchom. Vitajte v Hlboku!

…

„Psovrah!“ kričali ľudia.

„Obeste ju!“ škriekala ufúľaná, bezzubá starena.

„Zabila psa?“ spýtal sa ma ktorýsi Úsečan.

„Neviem, teraz som prišiel,“ povedal som, ale nebola to celkom pravda. Bol som v siedmom Úseku už od začiatku vodného cyklu, a predsa mi takmer uniklo, keď neznáma útočníčka dobodala zviera priamo na ulici. Obvykle som chodil s očami na stopkách. Strážil som vlastný biznis, pretože nože siedmeho Úseku mali zlú povesť. Ako díler sa človek musel mať v Hlboku vždy na pozore. Útok mohol prísť kedykoľvek, a to aj vonku v hlavnom tuneli. Ľudia ma poznali a vedeli, že mám kvalitný barter, no to ma neochránilo. Práve naopak.

„Nič som neurobila, dajte mi pokoj!“ drobná postava sa bránila hŕstke Úsečanov. Obklopili ju v momente, ako sa zdvihla zo zeme. Žena – skôr dievča – pôsobila krehko a lapala po dychu. Pes po nej skočil v momente, keď vybehla z kubiklu. Stihla sa iba otočiť a zaspätkovať. Musela vedieť, že ho má v pätách: bojové plemeno s hrubou papuľou a veľkými zubami. Ak sa taký dostane k tepne, je koniec. Majiteľ ho musel poctivo kŕmiť. V Úsekoch nikto nič nerobil len tak, najmä ak šlo o jedlo. Štvornohý zubáč musel byť vycvičený. Šiel žene najprv po lýtku, potom po krku. Ona však bola rýchlejšia. Zvrtla sa a bodla ho pripraveným nožom. Bola rýchla. Mrštná. Pes odletel bokom. Hoci vážne zranený, hneď stál zase na nohách. Vyrazil k nej, no nedala sa. Bleskovo mu uhla spred papule. Bodla. A znovu a znovu, až kým bojové plemeno zostalo nehybne ležať. Žena, vlastne dievča, bolo zadýchané, spotené. A celé od psej krvi. Na virvar sa zbehli Úsečania, čo sa dosiaľ len prizerali.

„Obesiť!“ znelo hlúčikom. Jeden z nich odbehol pre povraz a dvaja ju držali za ramená. Nôž jej vykrútili z ruky. Vyzerala unavene, odovzdane. Adrenalín už vybila. Dobre vedela, čo spáchala: Zabila psa a ten zákonite niekomu patril. Každý vedel, akú cenu mal najlepší priateľ človeka a jeden z naj zdrojov bielkovín v Úsekoch. Už len zo slušnosti by sa patrilo obesiť ju.

…

Skontroloval som, koľko mi zostalo barteru a narýchlo som napočítal dvanásť saklov. Úsečanov bolo menej než desať. Hlavou mi prebehli výpočty. Mal som na to, aby som ju skúsil zachrániť.

„Tak moment,“ vstúpil som do hlúčiku okolo dievčaťa. „Ja som to videl. Pes bol divý. Bola to sebaobrana.“

„To je jedno. Nemala ho provokovať!“ besná starena obhajovala pouličnú popravu, ako keby sa jej priamo týkala. Ale netýkala. Chcela len vidieť niekoho visieť. Dvaja, čo držali vinníčku, ju prinútili kľaknúť si. Z davu sa vyšvihlo niekoľko lýtok, aby do nešťastnice kopli.

„Ale no tak,“ riskujúc, že ma pobodajú, som medzi nich vošiel. Roztiahol som ruky nad kľačiacim dievčaťom v ochrannom geste. Ak som ju chcel živú, musel som konať. „Pozrite, mám lepší nápad. Každý dostane sakel. Nechajme ju žiť. Je mladá, naučí sa. A už bude dobrá, je tak?“ obrátil som sa na dievča. Vzhliadla ku mne s prekvapením. Nespoznávala ma.

„Chcel ma pohrýzť. To pán ho nahuckal. Nechcel mi zaplatiť a ešte sa smial. Som nevinná,“ vydýchla.

Hlúčik už tušil, čím sa slečna živila. Niektorí povolili. Preliata psia krv chladla a s ňou aj vášne, ktoré Hlbočanov v siedmom Úseku nabádali k pomste.

„Kde je jeho pán? Bude ho chcieť jesť?“ vyzvedala starena.

Ostatní sa na mňa spýtavo pozreli.

„Nie som to ja,“ povedal som. „Ale poviem vám dačo: Každý odo mňa dostane darček. Najlepší cmar,“ povedal som, mysliac tým tabak a trávu. Bez toho, aby som počkal na ich odpoveď, som im rozdal sakle s tovarom. Zákerná starena dostala dva, ale tak, aby to videla len ona. Podozrievavo na mňa mrkla, zostala však ticho. Dobrý barter vždy zabral. Dievča sa zamrvilo, keď prvý z chlapov pustil jej rameno, aby si schoval vrecúško do vrecka. Vytrhla sa aj druhému a vstala. Cúvol som. Zdala sa byť stále dosť bojovnou, aj keď jej už vzali nôž.

„Jeho pán nepríde,“ odpľula si. „Dobrú chuť.“

…

Hlúčiku nebolo treba viac, pretože mŕtvy pes bez majiteľa pre nich znamenal jediné - mäso. Vrhli sa na mŕtvolu svojimi nožmi, aby ju naporcovali priamo na hlavnej ulici. Pritom sa nešetrili ani navzájom a sekali po sebe čepeľami, aby si stihli odrezať čo najväčší kus.

Šťastlivec, ktorý odkrojil prvé stehno, bežal s krvavým úlovkom do svojho kubiklu. A rehotal sa.

…

Mladá, ktorú som zachránil pred obesením na káblovom nosníku, sa na mňa zahľadela.

„Čo chceš? Môžem pre teba urobiť niečo zadarmo a niečo aj za viac,“ zatvárila sa príliš lascívne na dievča, ktoré ešte nevyzeralo ako žena. Vedel som, čo tým myslela. Záchranu svojho života si cenila na niečo, ale na viac to už nestačilo. Ak by som chcel viac, musel by som pridať papier alebo barter.

„Poďme odtiaľto. Porozprávame sa,“ naznačil som bočný chodník. Z hlavnej ulice, ktorú tvoril jeden dlhočizný tunel, vedúci až do stredu mesta, sme odbočili do kolmičky. Šla so mnou ochotne. Nevidela vo mne hrozbu a bola rada, že sa môže vzdialiť od krvilačných Úsečanov bez toho, aby sa musela obzerať, či ju predsa len niekto dodatočne nebodne. Aby si zapamätala. No aj tak sa obzerala. Zo psa medzitým zostal len krvavý fľak a črevá. Rátal som, že sa po ne čoskoro vrátia.

…

Zastali sme v kolmici.

„Dá sa aj viac, ale papier neberiem,“ prehodila.

Kútikom oka som si ju premeral. Bola ešte mladšia, než som si pôvodne myslel. Nie príliš, ale mladšia. Prezradili ju oči. Nebolo medzi nami veľa rokov, ale ona už patrila k povojnovej generácii. Narodila sa až v Hlboku. Sedemnásť? Možno viac, možno menej. Pekná. Veľké oči, vycvičené šerom. Pery takmer nepopraskané. Tvár takmer bez škvŕn. Vlasy, našťastie, nemala, takže jej nesmrdela hlava. Okolo uší mala jednoduché, ale vkusné tetovanie, v prítmí postranného tunela sa však strácalo. Prihliadnuc na to, o čom som sa s ňou chcel baviť, mi kolmička vyhovovala viac než rušná hlavná ulica.

„Zatiaľ sa chcem iba rozprávať, dobre?“ oprel som sa o stenu na mieste, kde žiara z tunela už takmer nedosiahla. Potom sme radšej šli ešte ďalej. Popohnal nás zápach a chrápanie, čo sa šírili z najbližšieho kubiklu. Prasopotkania farma. Dievča ma nasledovalo do tmy, takže sme sa napokon viac počuli, než videli. Mastné vetracie ventily nad hlavou mrnčali svoju večnú pesničku. Máloktoré postranné zákutie v Úsekoch malo elektrickú prípojku, nebodaj svetelné trubice.

„Čo chceš? Nič ti nedlžím,“ povedala, no ak by si to naozaj myslela, nešla by so mnou.

„Ako sa voláš?“ spýtal som sa.

„Réka. A ty?“

„Zelený Päťo,“ predstavil som sa prezývkou.

„Čo to je za meno?“

„Zelený podľa toho, čo predávam, a v Päťke občas vypomáham. V poslednom čase hlavne sám sebe,“ usmial som sa.

„A odkiaľ si?“

„Zo Sedmičky,“ zaklamal som.

„Čiže si domáci,“ skonštatovala. Mala skoro pravdu. Býval som v Šestke a na Koľaji by mi to domov trvalo iba chvíľu. Tou som však jazdil zriedkavo. Radšej som chodil pešo. Dalo sa tak predať viac saklov.

„Čiže. Teší ma, Réka. Videl som, čo sa stalo.“

„No a čo, tak som ho zabila. Bol to zlý pes. Aj tak by ho už nemal kto kŕmiť a skôr či neskôr by ho...“ zháčila sa, ako keby sa snažila prekryť, čo práve vyzradila, a radšej zmenila tému: „Čo teda chceš, ak nie fajku?“

„Čo si robila v Hydinárovom kubikli?“ spýtal som sa.

„No čo asi...“ povedala Réka.

„Preto si odtiaľ musela utekať?“

„No nie, ale bol ku mne zlý. Začal ma nútiť... Biť ma. Tak som utiekla. Potom na mňa poštval to skurvené zviera,“ bránila sa.

„Klameš,“ usmial som sa. Cvakol som obitým zapaľovačom. Hoci som nerád plytval horľavinou, musel som jej vidieť do tváre. Prekvapene zažmurkala. „Zabila si Hydinára. Viem to.“

Na okamih prestala dýchať. Začala sa obzerať. V hlave jej vŕtalo, ktorým smerom by mohla ujsť. Zostala však stáť na mieste, pretože kolmička, do ktorej som ju zaviedol, bola slepá. Réka vedela, že by som ju dobehol. Volať o pomoc jej ani nenapadlo. Krikom by len varovala dobrákov, aby sa skryli... A prilákala by dravcov. Ktovie, aké chute mal spiaci prasopotkaní farmár odvedľa. V bočnej uličke ako tejto, kde trubice z hlavnej ulice stačia iba na šero, by sa zrejme zbavil Réky až po týždni, keď by začala byť naozaj hladná a on by ju musel začať kŕmiť, aby zostala použiteľná. Lenže aj prasopotkany potrebovali jesť, takže by ľahko mohla skončiť na zlej strane potravinového reťazca. Réka preto nekričala, ani neutekala. Vedela, že nebolo kam. Mali sme pred sebou ešte celý vodný cyklus. Staromódni by povedali, že celý deň.

„Nezabila som ho! Ja... On ma chcel... Ako vieš?“ vyhŕkla. Márne by zapierala. Napokon, predával som v hlavnom tuneli celý deň a často som videl aj to, čo iný nie.

„Ja ťa poznám, nepamätáš si ma?“ chcel som vedieť.

„Už som ťa videla,“ priznala. „Raz som bola za tebou s klientom. Druhýkrát sama.“

„Druhýkrát bolo včera,“ dodal som. „Ale v tejto časti mesta som ťa ešte nestretol. Prečo si zabila Hydinára?“

„Prišla som zo Stredu iba nedávno. V Sedmičke som len týždeň a ďalej som nikdy ani nebola. A ten človek... Hydinár? Čo je to za hrozné meno?“

„To nie je meno, ale povolanie. Pamätám si aj tvoju kamarátku. Chudá, tmavá. Čierne vlasy. Pekná. Volali ju Kleopatra. Keď som vás najprv videl na ulici spolu a potom už iba teba, dovtípil som sa. Videl som, ako ju odviedol Hydinár,“ snažil som sa prikrášliť. Ak Réka naozaj netušila, kde končili Hydinárove dievčatá, radšej som ju nechcel desiť tým, čo sa šuškalo.

„Počkaj, odviedol?“ Réka spozornela. „Najprv som si myslela, že je stále u neho. Ale keď ma pustil k sebe dnu, vedela som, že je zle; že ju už neuvidím. Ale kam by ju odnášal?“ Jej vyplašené, naivné oči ma presvedčili, že donedávna naozaj žila v Strede – v lepšej časti Hlboka, ktorá bola od Úsekov oddelená stenou. V Strede sa žilo ľahšie, pretože hlavnú časť mesta navrhli ako pohodlné bývanie pre inžinierov, lekárov, pedagógov, botanikov a inú háveď. Skôr, než otec zomrel a mama sa zbláznila, sme tam tiež mali vyhradené miesto. Odvtedy však už prešlo veľa času a Stred som si pamätal len hmlisto. Úseky boli odjakživa mojím domovom, preto som dobre vedel, čo Hydinár robil a že dievčatá, ktoré k sebe nalákal, považoval za svoj barter. Tušil som, že aj v Strede obchodovali s ľuďmi, no možno nie tak okato.

„Ťažko povedať, kde skončila Kleopatra. Možno v Strede, no najskôr v Paláci. Hydinár si nejakú vždy vyhliadne, a keď zistí, že je sama, zbalí ju. Potom ju prepašuje do Paláca.“ Radšej som jej nechcel vysvetľovať, čo znamenalo zbaliť, preto som pokračoval: „Hydinár patrí ku Gnómom. Únosy sú vraj dobrý biznis, ale človek má pri tom stále krv za nechtami. Hydinár bol skurvenec. Chápem, prečo si ho zabila. Kleopatra bola tvoja kamarátka?“

„Áno. Ujala sa ma, keď som ušla zo Stredu. Začali sme spolu pracovať. Mala som len ju.“

„Prečo si utiekla? Ešte som nepočul, že by ľudia utekali zo Stredu. Do Úsekov si chodia po všeličo, len nie bývať...“

„Nechcem sa o tom baviť. Isto si mi nepomohol len tak. Čo chceš?“ vyslovila stroho.

„Mám pre teba návrh. Potrebujem pomoc, ale najprv mi povedz, ako to bolo s Hydinárom. Ak sa dohodneme, môžeme spolu pracovať. A už by si nemusela robiť... toto,“ nabádal som ju.

Réka sa síce narodila mimo Úsekov, no nebola hlúpa. Rozoznal som ešte čosi: chlad, aký zvyčajne prebýva v ľudoch, hladných po láske. Rodičia si mysleli, že jej dali všetko, dievča sa však necítilo ľúbené. V Hlboku mohla pokojne prežiť ďalších dvadsať rokov, no z bezpečia domova ju vyhnal hlad po dobrodružstve a zvedavosť. Už som dačo podobné videl. Réka bola práve v tom veku, keď sa jej zunovali pravidlá, preto radšej utiekla. V Úsekoch ju čakal rýchlokurz dospievania.

…

„Nevedela som, čo mám robiť. Keď som prešla do Úsekov, našla ma Kleopatra. Ju do Stredu nepustili, preto zvykla čakať na klientov pri bráne. Vzala ma k sebe. Vravela, že ak by som postávala na ulici, mohli by si ma všimnúť klobúky.“

„Gnómovia,“ zamrmlal som. „Priekupníci.“

Prikývla.

„Kleopatra sa spýtala, čo viem robiť. V Strede som dvakrát po sebe vyhrala súťaž o najväčšie zemiaky. Povedala, že na pestovanie nemá dosť vody, svetla, ani miesta. Bývala sama.“

„Trikráter?“ spýtal som sa tušiac, že mala na mysli jedno z novších obydlí. Tie vznikli dobrých desať rokov po zapečatení Hlboka. V tom čase už ľudia vedeli, koľko priestoru potrebovali na prežitie: trikrát trikrát tri metre, plus úložné plochy vytesané do stien, mínus všetko ostatné.

„Áno. Vždy tam mala čisto. Útulne. Povedala, že u nej môžem zostať, koľko len chcem. A že s ňou môžem aj pracovať. Ja som nikdy nič také nerobila, ale s ňou som sa cítila tak dobre... Boli sme ako sestry. Odkedy som ju stretla pri bráne, vedela som, že cítila to isté. Zostala som u nej bývať. Kleopatra a ja sme začali spolu pracovať,“ Réka sa odmlčala, ako keby jej spomienka zhorkla v ústach.

„Pokračuj,“ povzbudil som ju.

„Ten chlap...“ vzdychla.

„... Hydinár.“

„Našiel nás. Kleopatra zháňala zákazníkov. Ja som sa iba prizerala. Ona bola vždy veselá, aspoň navonok. Vravela, že to inak nejde. Hydinár nás obchádzal s takým čudným pohľadom, ako keby si ani nechcel užiť, ale dačo preratúval. Potom s ním Kleopatra odišla a viac krát som ju nevidela. Ani neviem, či ho poznala.“

„Gnómovia pôsobia v celých Úsekoch. Majú kubikle všade. Hydinár nemal rád, keď si ho ľudia zapamätali. Nechával si narásť bradu, aby si ju zase ostrihal. Chvíľu nosil falošné okuliare, potom zase nie. Menil sa a nenápadne sa presúval z jednej časti Úsekov do druhej. Pracoval po celom meste. Ako jediný z Gnómov nenosil klobúk.“

„V Strede som ich nikdy nevidela,“ povedala. Zbadal som náznak nedôvery.

„Nuž, Gnómovia vraj obchodujú s kráľovými ľuďmi. Aby sa dostali do Paláca, musia prejsť cez Stred. Predpokladám, že aj tam majú odberateľov. Nepredávajú iba dievčatá, ale čokoľvek zakázané. Gnómovia vedia zohnať skoro všetko,“ vysvetlil som. Tak to chodilo. Sám som od klobúkov zháňal substrát a umelé hnojivo pre svoje rastliny. U Gnómov sa platilo najmä papierom a zriedkakedy akceptovali barter. „Sú nebezpeční.“

„A nech!“ Réka vzplanula. „Najprv som nevedela, čo mám robiť. Vyčkávala som, ale keď sa Kleopatra nevrátila, šla som sa postaviť tam, kde nás našiel ten chlap.“

„Máš šťastie, že ťa nevzal ako prvú...“

„Ale aj tak sa po mňa vrátil,“ povedala. „Išla som s ním do kubiklu. Keď som sa spýtala na Kleopatru, povedal, že pre ňu našiel lepšiu prácu a ak chcem, zavedie ma k nej. Mala som z neho veľmi čudný pocit. Zamkol za sebou dvere, a keď som zbadala veľký kufor, spýtala som sa, čo vlastne robí. Rozosmialo ho to a povedal, aby sme sa radšej zahrali. ‚Potom uvidíš aj kamarátku,‘ vravel.“

„Predal ju. Zrejme ju vzal za bránu hneď, ako ju zbalil.“

„Kleopatra mi darovala nôž. Hydinár si najprv chcel užiť. Keď sa vyzliekol, šla som dole... A prerezala som mu tepny na stehnách. Pozdĺžne. Párkrát som ho bodla. Kým vykrvácal, stihol na mňa poštvať psa. Tak som utekala. Ďalej už vieš,“ dokončila odovzdane.

„Chápem,“ snažil som sa znieť chlácholivo. Dostávali sme sa tam, kde som ju chcel mať.

„Sledoval si ma?“ spýtala sa.

„Som na ulici celý deň,“ zopakoval som nedbalo.

„Neviem, čo ďalej,“ hlesla.

„Vráť sa do Stredu.“

„Nemôžem. Nechcem,“ odmietavo švihla rukou. Pekné móresy.

„Mám návrh,“ usmial som sa a dal do toho všetko. „Urobila by si to znovu?“

„Čo?“ Réka sa zháčila.

„Zabila by si znovu?“

Cúvla k stene.

„Ja neviem. Koho? A prečo?“ Zaváhala, potom dodala: „A čo za to?“

Mám ťa!

„V Úsekoch pestujem a predávam od svojich dvanástich rokov. Začínal som na generátore, keď ešte žil môj predchodca. Vtedy sme nemali ani zástrčku. Nechci vedieť, koľko som odpedáloval kvôli nášmu dynamu! Keď starý pestovateľ umrel, nechal mi kľúč od svojich kubiklov. Veľké, žiadne trikrátre, ale poriadne dvadsaťpäťky. Začínal som v Päťke a trvalo pár rokov, kým sa uvoľnila aj Šestka. Tamojší pestovateľ sa vraj oženil do Stredu a presťahoval sa. Začal som chodiť na jeho teritórium. Mám najlepší produkt. Sedmička nemala pestovateľa, iba dílerov. Tí kupujú odo mňa. Takže, koľko mám Úsekov?“ položil som kontrolnú otázku.

„Tri,“ povedala Réka.

„Takže nielen pekná, ale aj bystrá,“ usmial som sa. „Skrátim to: Darí sa mi. Potreboval by som spoločníčku. Tri úseky naraz sám ešte zvládnem, ale viac už nie. A ja chcem viac. Ďalej za Päťkou je to ale divoká zem. Tamojší pestovateľ sa volá Červený. Je už starý. Bol už dospelý, keď zavreli Hlboko. Zásobuje Štvorku a Trojku.“

„Koľko má odberateľov?“ Réka prekvapila podnikateľským duchom.

„Ťažko povedať. Keď vonku začala vojna, Úsečania sa sem nahrnuli v nádeji, že ju tu prečkajú. Veľa z nich si myslelo, že sa čoskoro vrátia hore na povrch. Celé Úseky boli pôvodne provizórne. Bývali tu stavbári, keď kopali Stred. Nikto nevie, koľkí tu dnes žijeme.“

„Keď som sa učila na zdravovede o epidémiách, učiteľ vravel, že v Úsekoch je asi dvetisíctristo ľudí. Približne toľko, čo v Strede, ibaže na menšej ploche,“ skonštatovala.

„Zaujímavé. Každopádne, sú to stovky odberateľov, ktorí pravidelne kupujú cmar. Ak by sa Červenému čosi prihodilo, mohol by som prebrať jeho biznis,“ povedal som otvorene.

„V Štvorke a Trojke?“ spýtala sa.

Prikývol som.

Odvrátila sa a pohŕdavo odfrkla: „Prečo to neurobíš sám? Si zbabelec?“

„Nesmú ma vidieť s Červeným. Ak by si ma budúci zákazníci spájali s jeho smrťou, bolo by to zlé pre obchod... Pomstili by sa. Chcem to inak. Pôjdeš za ním a ponúkneš sa mu. Stane sa nehoda, on zomrie a jeho odberatelia prejdú ku mne. Pekne prirodzene. Stará stonka odumrie, nová vyklíči. Aj tak mám lepší produkt. Ak by ťa prichytili, stále môžeš povedať, že ťa Červený nútil robiť nejaké svinstvo. Teda, ak budeš dosť rýchla, ako si bola aj pri Hydinárovi. Ale radšej sa nedaj chytiť... Zvládneš to. Pomôžeme si navzájom?“

Réka sa zamyslela. Bol som pripravený zmietnuť kaž dý jej protiargument. Už bola nalomená, na správnej ceste. Červený to mal takmer spočítané. Už som sa videl na jeho mieste.

„Kedy?“ spýtala sa váhavo.

„Ukážem ti, kde sedáva,“ povedal som.

„Povedz mi najprv, čo za to.“

„Ak to spravíš, Trojka bude tvoja a Štvorku pôjdeme napoly, dobre?“

„To je málo. Chcem aj vlastný kubikel. Chcem sa tu usadiť,“ vyhlásila.

V Hlboku bolo miesta málo a každý kubikel niekomu patril. Ak chcel človek vlastné bývanie, mal tri možnosti: buď zdediť kubikel, alebo si od Gnómov požičať jednu z dvoch funkčných zbíjačiek a za prenájom nástroja sa im upísať do konca života, alebo zavolať Kopáča. Niektorí skúšali vyhĺbiť kubikel aj sami, no zväčša rýchlo zistili, že skala je príliš tvrdá. Iní zase verili, že sa z Hlboka ešte niekedy dostanú; že následky nukleárneho konfliktu pominú, že povrch bude zase čistý a že znovu uvidia slnko. Ja som neveril, preto som si cenil každučký kubický centimeter. Objem über alles, ako vravieval môj predchodca – pestovateľ Dedo.

…

„V poriadku. Ak mi pomôžeš s Červeným, dostaneš tretí Úsek, polku štvrtého a k tomu vlastný priestor,“ sľúbil som jej.

Vedel som o viacerých kubikloch, ktoré patrili Červenému. Sledoval som ho už dlhšie. A počítal som. Potom, ako by ho Réka odstránila, by som sa jedného z jeho priestorov musel zriecť tak či onak, pretože Gnómovia budú žiadať daň za krv. V treťom Úseku som potreboval spokojných zákazníkov, nie nepriateľov, a aby som si pohneval domácich čo najmenej, plánoval som im darovať jeden kubikel naviac. Nech z neho spravia zemiakové pole, alebo čo... Stále by mi ešte jeden zostal. Chcel som prevziať územie potichu a hlavne tak, aby krv zostala na Rékiných rukách. A ak by sa jej podarilo po čine vykĺznuť z Červeného úseku bez toho, aby ju chytili, mohla by sa vrátiť do Štvorky ako dílerka. Tamojší zákazníci by k nej rýchlo prešli. Červený vyzeral ako spálená prasopotkania riť. Réka okúzľovala. V konečnom dôsledku by som tak či onak získal viac miesta a barteru. Čistý profit. Dievča v tmavej kolmici konečne dospelo k rozhodnutiu.

„Dobre. Beriem. Urobím to. Kedy?“ zdvihla sa na špičky. Dolné prsty musela mať ako pružiny.

„Ukážem ti Červeného. Potom za ním pôjdeš sama. Navrhni mu niečo... Hlavne to sprav rýchlo. Po Hydinárovi čoskoro začnú pátrať,“ povedal som.

…

Vrátili sme sa s Rékou do hlavného tunela. Svetlo zo stropných trubíc ju trochu upokojilo. Ani ja som nemal rád šero v kolmičkách. Na širokej ulici sa človek mohol cítiť aspoň trochu bezpečne, ak sa obzeral, zato v kolmici? Tie končili v tme.

„Tak. Rozumieme si?“ chytil som ju za plecia.

Zbystrila zrak, ale nevytrhla sa mi. Vzápätí som ju objal.

Držal som ju dlho. Najprv sa zdráhala, potom ma zase nechcela pustiť.

Odhadol som ju správne – vyrástla v beznádeji. Rodičia sa o ňu v Strede starali, no pritom vedeli, že sa z Hlboka už nedostanú. Ani ich dcéra. Svet tam hore skončil a existovalo iba mesto. Muselo byť ťažké vychovávať potomka s vedomím, že Posledná vojna nadobro zničila Zem. Ak by mala planétu ovládnuť ľudská rasa, museli by sme nanovo vystúpiť po evolučných schodíkoch z hlbín oceánu. Mizivá šanca. Rékini rodičia museli vedieť, že ľudstvo mlelo z posledného. V Hlboku sme sa požierali navzájom, kým sme vládali. Preto bola taká hladná po láske a preto mi tak zmäkla v náručí, keď som ju objal. Po dlhej chvíli sa odo mňa odpútala a pozrela na mňa cez slzy.

„Ďakujem,“ povedala.

V tej chvíli som vedel, že by pre mňa spravila čokoľvek.

A že Červený to má naozaj spočítané.

…

Hlavná ulica bola dosť široká, aby sa v nej vedľa seba zmestili tri nákladiaky, pretože Hlboko podľa Deda „stavali podľa noriem.“ Tunel lemovali z oboch strán najstaršie, dvadsaťročné kubikle. Ponúkali v nich najrôznejší tovar, od čerstvého ovocia – nanajvýš kríkové, žiadne stromové – až po soľ a umelú vlákninu zo Stredu. Úsečania neboli blázni, aby plytvali sklom na verejnom mieste. Všetky výklady boli zamrežované. Niekde štekali psy, inde sa zase blyšťali nabrúsené kusy plechu, slúžiace ako náhrada nožov. Vo výkladoch sa striedali pedálové generátory, vyrobené z rôznorodých súčiastok, so starými knihami a neuveriteľne trvácnym predvojnovým oblečením. Kto mal dosť barteru alebo papiera, mohol si v Úsekoch dožičiť takmer čokoľvek. Aj Réku. V duchu som si preratúval, koľko úžitku mi prinesie rozšírenie územia. Tretí, možno aj štvrtý pár topánok. Nafukovací matrac. Hocikoľko horľaviny a šľachtené mäso. Žiadne prasopotkanie alebo občas psie, ale pravé bravčové zo Stredu. Mal som prízemné, priam podzemné ciele, ak by dakto chcel počuť zlý vtip. Jednu vec som však vedel: Keď mal človek dosť barteru, v Hlboku sa nežilo zle.

…

Stále som vnímal teplo Rékinho tela a tešil som sa zo svojho skvelého plánu, keď sa v tuneli začalo ozývať:

„... pri vchode! Niekto je pri vchode!“ Krikľúň, ktorému hlas patril, musel byť vo vytržení. Bežal dole Úsek mi a z plného hrdla vyrevoval neuveriteľné slová.

Jeho vysilený chrapot preskakoval, ako keby ubehol celú cestu až z Jednotky.

…

Pozrel som sa na Réku, ktorá refl ektovala môj nechápavý pohľad.

Niekto bol pri vchode? Vylúčené! Za dvadsať rokov, ktoré som v Hlboku prežil, vstupný portál nikdy neotvorili. Načo aj? Aby lepšie videli koniec sveta? Aby vpustili škodlivé mikročastice? Tam vonku už nič nehrali, prinajmenšom ďalších milión rokov. Ľudia, ktorí sa dostali dole do Úsekov, nehovoriac o Strede, mali šťastie. Ostatní smolu. Ešte ako dieťa som počul historky o tábore oneskorencov, ktorí sa o Hlboku dozvedeli, až keď bol portál už zavretý. Usídlili sa vraj pred vchodom a skúšali sa dostať do mesta. Aby sa im to však podarilo, boli by museli prejsť skrz olovo, oceľ a titán. Brána do Hlboka vraj pozostávala z najväčších jednoliatych kusov kovu na svete. Pár mesiacov potom, ako sme sa uzavreli pred vonkajším svetom, zvonka vraj bolo počuť vŕtanie a otrasy z výbuchov. Márna snaha – inžinieri navrhli vstupný portál tak, aby vydržal do večnosti. Doslova. Brána odolala aj najzúfalejším pokusom oneskorencov. Výbušniny? Haha, smial sa Dedo. Nakoniec ich pokusy utíchli a starý pestovateľ spomínal, že keď dobyvatelia konečne pochopili, že sa do Hlboka nedostanú ani najhrubšou silou, ešte niekoľko dní vyklepávali morseovkou: „Otvorte. Zomierame. Otvorte...“ Potom prestali.

…

S Rékou sme sledovali zachrípnutého muža, ktorý utekal dole svahom a nedbajúc o svoje hlasivky, z plného hrdla oznamoval Úsečanom: „Niekto je pri vchode!“

Zo škár kubiklov začali presvitať tlmené svetlá. Ľudia odťahovali závesy a otvárali dvere, aby vystrčili zvedavé hlavy.

„Máš pre mňa cigaretu?“ Réka si rýchlo privykla nato, že v Úsekoch mohla slobodne dymiť. Pokiaľ som vedel, v Strede produkciu exhalátov prísne regulovali. Hojne tam však používali vaporizéry. Povrávalo sa, že v Úsekoch sme mali rovnako kvalitnú ventiláciu ako v Strede. Tamojší inžinieri regulovali iba vodný cylus a našťastie nevypínali vzduchové filtre ani na našej, horšej strane múru, inak by nám už dávno zhorkol vzduch. Dedo sa zvykol zaprisahávať, že raz sa tu dole aj tak všetci zadusíme, ale nevyšlo mu to. Podal som Réke cigaretu. Vzala ju bez poďakovania, ale s úsmevom. Strčila si trubičku za ucho. Krikľún prebehol popri nás a tváril sa ako pravoverný šialenec. Réka sa spýtala: „Čo to ziape?“

„Neviem, asi je to blázon. Niekto je vraj vonku?“

„Ideme sa pozrieť?“

…

Úsečanom, ktorí počuli krikľúňov neuveriteľný oznam, zrejme napadlo to isté, pretože opatrne vychádzali na ulicu. Niektorí už šliapali hore tunelom, smerom k prvému Úseku, aby zistili, čo sa tam dialo. Zamykali svoje obydlia a vyzbrojení bodákmi a nožmi smerovali k portálu. Obchodníci schovávali svoj barter pod plechové kryty, hrdzavé reťaze a zámky.

Pripojili sme sa k zástupu, v ktorom sa napätie miešalo s pachom potu a špiny. Prísny vodný cyklus spôsobil, že Úsečania pramálo dbali o osobnú hygienu. Chápal som, že nie každý si mohol dovoliť mydlo. Ja som ho kupoval v kubikli, kde som si dával prať oblečenie a v prepočte ma to stálo devätinu úrody. Našťastie, v čistiarni brali barter aj papier, pretože aj Gnómovia radi chodili v čistom. Prvé úseky tunela mali najhorší prístup k vode – čím ďalej od Stredu, tým zanedbanejšie pôsobili kubikle aj ich obyvatelia. Dýchateľný, no opotrebovaný vzduch a život bez slnka dávali zabrať najmä starším, ktorí sa dostali do podzemia až v dospelosti. Réka a ja sme už vyrastali mimo slnka, dole v Hlboku.

„Je pravda, že tam u vás dostávate déčko zadarmo?“ nadhodil som.

„Vitamíny? Jasné. Kleopatra vravela, že vy nie...“

„Zostali ti ešte nejaké? Sú dosť drahé.“ Prikývla a ďalej som nevyzvedal.

…

V spoločnosti ostatných zvedavcov sme vyšliapali až na začiatok Úsekov. Tradovalo sa, že tam bolo neradno zaspávať, pokiaľ človeka nestrážil niekto, komu skutočne dôveroval. Chudoba cti netratila ani vtedy, keď musela niekomu prerezať hrdlo. A najlepšie to šlo počas spánku. Mesto sa nestaralo, či človek prežil a v Úsekoch to bola často náročná úloha. Aj keď sa môj kubikel nachádzal v lepšej časti tunela, pred spaním som sa vždy musel trikrát uistiť, či som sa poriadne zamkol.

S Rékou sme kráčali hore svahom spoločne s krívajúcimi, podvýživenými, ostražitými a špinavými. Z Päťky sa nedalo dovidieť až na horný koniec mesta, ani keby stropné osvetlenie fungovalo po celej dĺžke tunela – nato bolo Hlboko príliš rozsiahle a strmé. Žiarivky miestami iba blikali, inde bzučali bez svetla alebo úplne chýbali. Chvíľu trvalo, kým sa v Úsekoch za odmontovanie svietidla začal uplatňovať univerzálny, kýmkoľvek vykonateľný trest smrti. Pôvodné kubikle mali vlastné zdroje, no keď ľudia začali hĺbiť nové obytné či pestovateľské priestory do skaly, časti verejného osvetlenia začali miznúť. Na rozvodové káble si Úsečania netrúfli, zo začiatku však hojne brali samotné trubice. Každý vedel, že ak by sa pokúsil odrezať kus vodiča pre vlastnú potrebu a spôsobil by tým výpadok v Úsekoch, ostatní by vypátrali, kto to urobil, a určite by vinníka zabili. V Jednotke a Dvojke by ho možno len oslepili a nechali zomrieť od hladu. Takto to vraj robili za Dedových čias, keď niekto škodil Hlboku, až kým škodcovia úplne nevymizli. Mesto vyzrelo, Úsečania pochopili význam spoločného majetku a svetelné trubice prestali miznúť.

…

Nechodil som k portálu často. Vždy pre mňa vyzeral ako chrám, alebo to, čo som si pamätal o kostoloch. S Rékou sme naň hľadeli ako na jedinú mocnosť, schopnú ochrániť nás pred hnijúcim svetom mimo mesta. Precízne osadený rolovací systém s kovovými zubami pripomínal niekdajší pokrok. Gigantická brána bola širšia než samotný tunel. Začlenili sme sa do davu, čo postával okolo portálu. Nikto sa nechcel priblížiť, zároveň však všetci chceli byť čo najbližšie. Načúvali sme a ani sme sa nemuseli príliš snažiť, dunenie brány sa ozývalo celým prvým Úsekom. Búchanie som zaregis troval, už keď sme prechádzali cez Dvojku, no vtedy ešte nárazy prehlušoval šum zvedavých Úsečanov. Kovový cveng zvonka prichádzal v pravidelných intervaloch, no nie príliš často. Čokoľvek stálo na druhej strane, muselo byť dosť silné a vytrvalé, no pritom dosť inteligentné, aby sa údermi do portálu nevyčerpalo.

Nárazy sa pravidelne opakovali. Tí, čo bývali v najúbohejších kubikloch tesne pri vchode, počúvali klopanie už hodnú chvíľu. Z ich tvárí som vyčítal, že by boli radšej, keby to už prestalo. Nik z miestnych nepoznal presný postup na otvorenie brány. To mohli urobiť iba inžinieri zo Stredu. Rékina cigareta vykĺzla spoza ucha medzi prsty a bez slova sa zapálila. Horiaci tabak ju badateľne upokojil. Vedela, že čokoľvek sa chcelo dobyť do mesta alebo upozorniť na svoju prítomnosť, nemohlo nás ohroziť, kým to zostalo vonku. Údery však neutíchali. Žiadna morseovka, žiadny pokus o komunikáciu; iba pomalé, no vytrvalé bum... Bum... Bum!

…

Krívajúci krikľúň, ktorý medzitým prebehol celým mestom, dorazil až k dolnej hranici Úsekov. Novina spopod portálu zaiste zaujala aj inžinierov. Dvadsať rokov ticho, a zrazu buchot! Rozhodli sa, že to preveria.

V zhromaždení pod bránou začal klíčiť plevel všeobecnej neschopnosti. Trpká úvaha ustala, akonáhle elektromobil zo Stredu priviezol trojicu inžinierov. Dokonca doviezli späť aj krikľúňa. Chudý chlap s krivicou býval blízko brány a k hranici so Stredom musel dobehnúť z posledných síl, aj keď to mal dole svahom. Spokojne sa usmieval. Trochu som mu závidel jazdu elektromobilom. Inžinieri prišli rýchlo.

…

Vozidlo zo Stredu spomalilo. Úsečania sa pred ním radšej rozostupovali. Tí, čo stáli pripravení s rezákmi a bodákmi, ich schovávali za chrbát, aby si ľudia zo Stredu nemysleli, že sú v ohrození. Pestrofarebné a náramne čisté inžinierske uniformy ladili s multifunkčnými opaskami, za ktorými poblikávali kontrolky pacifikátorov. Všetci traja zo Stredu vyzerali podobne, najmä kvôli robustným chráničom očí, ktoré sa aktívne prispôsobovali nedostatočnému (na inžinierske pomery) osvetleniu v tuneli. Ich tváre boli mäsité a zdravé. Prišli z nevídaného pohodlia. Takmer si nás nevšímali a mierili priamo k portálu. Krikľúň zoskočil z elektromobilu. Keď inžinieri prechádzali popri nás, postrehol som, že aj oni vzhliadali k bráne s úctou. Réka si podvedome zalomila ruku za chrbát, aby pred autoritou schovala cigaretu.

…

Vozidlo zakrúžilo a zastalo paralelne k dverám. Inžinier, čo sedel vzadu, vystúpil ako posledný. Chvíľu iba stáli a načúvali rytmickému duneniu. Jeden z inžinierov podišiel ku kovovému kolosu a priložil k nemu dlaň. Jeho ruka absorbovala dvojitú dávku jemných vibrácií. Potom sa otočil k davu a znel unavene: „Prešlo dvadsať rokov, odkedy sme zavreli bránu. Teraz ju otvoríme, aby sme zistili, čo je vonku. Nemusíte sa báť rádioaktívneho prachu. Pred portálom je veterný tunel, ktorý slúži ako dekontaminačná zóna. Prúd vzduchu odnesie čiastočky. Nech je na druhej strane čokoľvek, keď sa brána otvorí, bude to očistené. Máme autorizáciu použiť pacifikátory podľa vlastného uváženia. Ak sa chcete ukryť, teraz je čas.“ Napriek všetkému, čo práve oznámil, si všetci traja nasadili respiračné helmy.

My ostatní sme zostali na mieste, príliš zvedaví nato, aby nás rozohnal strach z neznáma. Inžinieri na seba mrkli, rozdelili sa a prešli k stenám, ku ktorým priliehala brána. Tretí z nich pozoroval dav. Technici otvorili schránky na oboch stranách portálu, aby odokryli číselníky ovládacích panelov. Vylovili z pamäte siahodlé čísla, ktoré spúšťali otvárací proces. Ťukali hodnú chvíľu, kým sa vonku začalo čosi diať.

…

Dúfal som, že to, čo čakalo pred bránou, bolo pripravené na priemyselné turbíny, ktoré mali vyčistiť tunel od nežiaduceho prachu. Vzdušný prúd musel znieť ako kvílenie duchov oneskorencov. Inžinieri odstúpili od terminálov. Skôr, než sa brána dala do pohybu, vybrali z puzdier pacifikátory. Upokojilo ma, že na nich mali prídavné akumulátory. Asi neexistoval živočích, ktorý by dokázal odolať cieleným výbojom z ich mierových zbraní. Teda, tak som dúfal. Potom dunenie prestalo. Tí, čo vlastnili hodinky, po nich nervózne pokukovali. Cítil som, ako sa ku mne pritisla Réka. Ľudia si medzi sebou šepkali, predstavujúc si hrôzy, ktoré mohli čakať na druhej strane: príšerné jaštery, obrovské krysy, armáda nezničiteľného hmyzu alebo pomstychtivé prízraky tých, ktorých pred dvadsiatimi rokmi nepustili do mesta. Šum ustal, až keď sa portál dal do pohybu a začal sa pomaly, ale spoľahlivo odsúvať. Tony kovu sa rozhýbali po dvoch dekádach, aby Hlbočanom odhalili plody nukleárnych semien. Za bránou, ktorá sa odtiahla ako opona, vyčkával ominózny zjav.

Table of Contents

I. Deti dúhy