JO NESBØ

TØRST

Copyright © 2017 by Jo Nesbø

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2017 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5337-7

PROLÓG

Díval sa do bieleho prázdna.

Pozeral sa takto už takmer tri roky.

Nikto ho nevidel a on nevidel nikoho. S výnimkou chvíľ, keď sa otvorili dvere a prievan vysal dosť pary, aby na okamih zahliadol nahého muža. Potom sa dvere znovu zatvorili a všetko opäť zahalila hmla.

Kúpele sa čoskoro zatvárajú. Sedí tu sám.

Pevnejšie si utiahol biely froté župan, vstal z drevenej lavice a vyšiel von. Prešiel okolo osirelého bazéna do šatne.

Nijaký šum v sprchách, nijaké rozhovory v turečtine ani šuchot bosých nôh po kachličkách. Študoval si tvár v zrkadle. Dotkol sa jazvy, čo mu ešte zostala po poslednej operácii. Chvíľu mu trvalo, kým si zvykol na svoju novú tvár. Prstom si prechádzal po krku, po hrudi, zastal na začiatku tetovania.

Odomkol si skrinku a na ešte mokrý župan si obliekol nohavice aj kabát. Zaviazal si šnúrky. Opäť sa ubezpečil, že je sám, a prešiel k skrinke so zámkou, na ktorej bola modrá škvrna. Naťukal číslice 0999. Odložil zámku a otvoril dvierka. Chvíľu obdivoval veľký a krásny revolver, potom ho vzal za červenú pažbu a strčil si ho do vrecka. Otvoril aj obálku. Kľúč. Adresa a podrobnejšie informácie.

V skrinke však ležalo ešte čosi. Čierny železný predmet.

Skúmal ho na svetle, fascinovaný prácou kováčov.

Bude ho musieť umyť a poriadne vydrhnúť. Už cítil vzrušenie, že ho čoskoro použije.

Tri roky. Tri roky v bielom prázdne, v púšti bezobsažných dní.

Je čas. Prišiel čas napiť sa života. Čas na jeho návrat.

Harry sa prudko strhol. Hľadel do šera spálne. Zasa to bol on, vrátil sa, je tu.

„Niečo sa ti snívalo, drahý?“ Pokojný šepot plný lásky. Pozrel sa na ňu. Jej hnedé oči ho študovali. Prízrak postupne vybledol a zmizol.

„Som tu,“ povedala Rachel.

„A ja som tu,“ odvetil.

„Kto to bol dnes?“

„Nikto,“ zaklamal a pohladkal ju po líci.

Harry zatvoril oči. Počkal, kým si nebol istý, že spí. Až vtedy ich opäť otvoril. Skúmal jej tvár. Teraz ho už naozaj videl v lese. V močiaroch zahalených bielou hmlou. Zdvihol ruku a namieril na Harryho. Zbadal vytetovanú tvár diabla na jeho odhalenej hrudi. Potom hmla zhustla a zmizol. Zasa zmizol.

„A ja som tu,“ zašepkal Harry Hole.

PRVÁ ČASŤ

1/

Streda večer

V bare Jealousy nesedeli takmer nijakí hostia, no aj tak sa tu nedalo dýchať.

Mehmet Kalak sledoval párik pri barovom pulte, ktorému nalieval víno do dvoch pohárov. Štyria hostia. Tretí chlap sedel v rohu sám a usrkával si drobné hlty zo svojho pollitra. Štvrtému patrili kovbojské čižmy vystrčené spoza jednej z lavíc, kde tmu tvár občas osvietila žiara mobilného telefónu. Štyria hostia o pol dvanástej v septembrový večer v najživšej barovej štvrti Grünerløkka. Bola to mizéria a takto to nemohlo pokračovať.

Občas sa sám seba pýtal, prečo sa vzdal miesta šéfa baru v najtrendovejšom hoteli mesta, aby celkom sám prevzal ošúchaný podnik s prepitou klientelou. Možno veril, že zvýšením cien vymení starých hostí za tých, ktorých chcú všetci: strednú generáciu, solventných a bezproblémových obyvateľov štvrte. Možno po rozchode s priateľkou potreboval miesto, kde by sa upracoval na smrť. Asi sa mu ponuka úžerníka Daniala Banksa zdala výhodná, keď mu banka zamietla úver. Alebo to bolo jednoducho tým, že v Jealousy rozhodoval o hudbe, čo budú hrať, on a nie idiotský riaditeľ hotela, ktorý poznal jedinú melódiu, cinknutie pokladnice. Podarilo sa mu bez problémov vyhnať z dverí starú klientelu, ktorá sa veľmi rýchlo udomácnila v lacnom bare o tri bloky ďalej. So získaním novej to už bolo zložitejšie. Zrejme bude musieť prehodnotiť koncept. Jeden televízor, kde dávajú len tureckú ligu, určite nestačí na to, aby mohol podnik nazývať športový bar. A na hudobnom poli ho čakajú isté klasiky v podobe U2 alebo Springsteena pre pánov a Coldplay pre dámy.

„Nebol som na mnohých rande cez tinder,“ vysvetľoval Geir, keď vrátil pohár s bielym vínom na barový pult. „Človek tam skutočne narazí na kadekoho.“

„Naozaj?“ spýtala sa žena a potlačila zívnutie.

Svetlé vlasy mala ostrihané nakrátko. Štíhla. Tridsaťpäť rokov, uvažoval Mehmet. Rýchle, trochu hektické pohyby. Unavené oči. Priveľa pracuje a chodí cvičiť v nádeji, že si tým v tele vytvorí dosť energie. Márne.

Mehmet sledoval, ako Geir berie pohár troma prstami za stopku, ako to robievajú ženy. Na svojich nespočetných rande cez tinder si zásadne objednával to isté, čo jeho partnerka, či to bola whisky, alebo zelený čaj. Chcel im tým dať najavo, že sa zhodujú aj v tejto oblasti.

Geir si odkašľal. Ubehlo šesť minút, odkedy vstúpila do baru. Mehmet vedel, že prechádza do útoku.

„Si krajšia než na profilovke, Elise,“ skúsil Geir.

„Už si to spomínal, ale ďakujem.“

Mehmet čistil pohár a tváril sa, že nepočúva.

„Prezraď mi, Elise, čo v živote hľadáš?“

Zúfalo sa usmiala. „Muža, ktorému nejde len o výzor.“

„Elise, absolútne s tebou súhlasím. Dôležité je to, čo človek skrýva vo svojom vnútri.“

„Len žartujem. Na profilovke som krajšia, a keď sa to tak vezme, aj ty, Geir.“

„Haha,“ sklopil zrak do pohára. „Väčšina ľudí si vyberá fotografiu, na ktorej vyzerá dobre. Takže hľadáš muža. Akého muža?“

„Takého, ktorý zostane doma s troma deťmi.“ Pozrela sa na hodinky.

„Haha.“ Pot sa mu zjavil nielen na čele, ale aj na celej oholenej lebke. A čoskoro mu vyrazí aj pod pazuchami čiernej košele strihu slimfit. Zvláštna voľba, keďže Geir nebol ani slim, ani fit.

Potočil pohár na stopke. „To je presne môj štýl humoru, Elise. Mne zatiaľ stačí ako rodina môj pes. Máš rada zvieratá?“

Tanrim, nezahodí karty? uvažoval Mehmet.

„Keď stretnem svoju osudovú ženu, budem cítiť, že je tá pravá, tu… a aj tu.“ Usmial sa, stíšil hlas a ukázal si do rozkroku. „To však musí človek najprv zistiť. Čo povieš, Elise?“ Mehmeta striaslo. Geir stavil všetko na jednu kartu a jeho sebavedomie utrpí ďalší úder.

Žena odstrčila pohár s vínom a predklonila sa. Mehmet musel nastražiť uši, aby počul: „Geir, sľúbiš mi jednu vec?“

„Samozrejme.“ Pohľad aj tón natešeného psa.

„Teraz vstanem a odídem, no predtým mi sľúbiš, že ma už nikdy nebudeš kontaktovať.“

Mehmet s uznaním konštatoval, že Geirovi sa podarilo vyčarovať na tvári úsmev. „Samozrejme.“

Žena sa opäť zaklonila. „Nevyzeráš ako stalker, ale pochop, mám za sebou niekoľko zlých skúseností. Jeden z chlapov ma začal sledovať. Vyhrážal sa mojim partnerom. Verím, že rozumieš, ak som teraz ostražitá.“

„Chápem.“ Geir dopil víno na jeden hlt. „Ako som hovoril, vo svete sa pohybuje kopa idiotov. Nemaj však strach, v podstate ti nič nehrozí. Z pohľadu štatistík je u muža štyrikrát vyššie riziko než u ženy, že ho zavraždia.“

„Geir, ďakujem za víno.“

„Ak by niekoho z nás troch…“

Mehmet rýchlo odvrátil zrak, keď sa Geir naňho pozrel.

„… mali dnes v noci zavraždiť, tvoj kurz je jeden k ôsmim. Alebo počkaj, musíš to vydeliť…“

Vstala. „Verím, že ti to vyjde. Maj sa fajn.“

Po jej odchode Geir chvíľu civel na svoj vínový pohár a prikyvoval do rytmu Fix You, akoby chcel presvedčiť Mehmeta a prípadných ďalších svedkov, že to už vôbec nerieši. Tá žena bola len trojminútová popová pesnička, na ktorú človek rovnako rýchlo zabudne. Potom vstal a bez slova odišiel. Mehmet sa poobzeral po bare. Zmizli aj kovbojské čižmy a chlap s pomalým pollitrom. Zostal sám. A kyslík sa vrátil. Vzal telefón, aby zmenil playlist na ten svoj. Bad Company. Účasť Free, Mott The Hoople a King Crimson garantuje kvalitu. Paul Rodgers na mieste vokalistu je čerešničkou na torte. Mehmet pridal hlasitosť, až poháre za pultom začali štrngať jeden o druhý.

Elise kráčala po ulici Thorvald Meyers gate medzi jednoduchými štvorposchodovými domami, v ktorých kedysi bývala robotnícka trieda v chudobnej časti chudobného mesta. Teraz tu štvorcový meter dosahoval londýnske a štokholmské ceny. Septembrové Oslo. Konečne sa do mesta vrátila tma. Skončili sa krátke, iritujúco svetlé letné noci s hysterickým, veselým, prihlúplym rozkvetom života. V septembri získavalo Oslo svoje skutočné ja: melancholické, rezervované, efektívne. Solídna fasáda, ale aj tmavé miesta a tajomstvá. Takto sa ľudia vyjadrujú aj o nej. Pridala do kroku, vo vzduchu už cítila dážď. Sprcha z božieho kýchnutia – tak to nazval jeden z jej dejtov v snahe byť poetický. Skončí s tindrom. Hneď zajtra. Stačilo. Dosť bolo nadržaných chlapov s pohľadom, pri ktorom sa už v bare cítila ako štetka. Dosť šibnutých psychopatov a stalkerov, ktorí sa na ňu prisali ako kliešť a vysávali z nej čas, energiu aj pocit istoty. Dosť patetických zúfalcov, pri ktorých si pripadala ako jedna z nich.

Dejting cez internet je vraj nový spôsob ako spoznať ľudí. Človek sa už vraj nemusí hanbiť, všetci to robia. Nie je to pravda. Ľudia sa zoznamujú v práci, v čitárni, prostredníctvom kamarátov, v posilňovniach, v kaviarňach, v lietadle, v autobuse či vo vlaku. Stretávajú sa tak, ako sa človek má stretávať. Na nič sa nehrajú, nie sú pod tlakom a vďaka tomu im zostáva romantická ilúzia o nevine, čistote a priazni osudu. Chce tú ilúziu. Vymaže si konto. Už si to hovorí dlhšie, dnes večer to však konečne urobí.

Prešla cez Sofienberggata a vytiahla kľúč, aby odomkla bránu vedľa malého obchodíka so zeleninou. Otvorila dvere a vošla do tmy schodiska. Zmeravela.

Boli dvaja.

Oči si niekoľko sekúnd privykali na tmu. Až potom pochopila, čo držia. Obaja muži s rozopnutými nohavicami v ruke zvierali svoj pohlavný orgán.

Ustúpila. Neobzrela sa. Len sa ticho modlila, aby nikto nestál aj za ňou.

„Kurvaprepáč.“ Nadávku aj prejav ľútosti spojené do jedného slova vyslovil mladý hlas. Môže mať osemnásť, možno dvadsať rokov, hádala Elise. Nie je triezvy.

„Haló!“ vybuchol druhý do smiechu. „Ošťal si mi topánky!“

„Zľakol som sa!“

Elise si pevnejšie utiahla plášť a obišla chlapcov, ktorí sa opäť otočili k stene. „Toto nie je pisoár,“ povedala na rozlúčku.

„Pardon, bolo to urgentné. Naposledy, dobre?“

Geir sa náhlil po ulici Schleppegrells gate. Premýšľal. Mýlil sa, že kombinácia dvoch mužov a jednej ženy dáva žene šancu jeden k ôsmim, že ju zavraždia. Rovnica je trochu zložitejšia. Všetko je vždy trochu zložitejšie.

Prekrižoval ulicu, keď ho čosi donútilo, aby sa obzrel. Asi päťdesiat metrov za ním kráčal chlap. Nebol si istý, ale nestál predtým na druhej strane ulice a neštudoval výklad, keď Geir vychádzal z baru Jealousy? Pridal do kroku východne smerom k športoviskám Dælenengy a k čokoládovej fabrike. Na ulici bolo pusto. Ticho rušil iba autobus, ktorý očividne išiel pred časovým rozpisom a teraz čakal na zastávke. Geir sa obzrel. Chlap tam ešte bol, udržiaval si rovnaký odstup. Geir sa bál tmavých ľudí a vždy sa im vyhýbal. Teraz naňho dobre nevidel. Vychádzal z bielej, gentrifikovanej štvrte do časti mesta, kde bývalo viac sociálnych prípadov a prisťahovalcov. Geir už videl bránu svojho domu. Otočil sa a vtom zbadal, že chlap sa rozbehol. Geir sa s vedomím, že má v pätách Somálčana s traumou z Mogadiša, rozbehol tiež.

Geir nebehal roky a pri každom dopade päty na asfalt mu zabrnelo v mozgu a svet pred ním sa rozochvel. Dobehol k svojmu vchodu, na prvý pokus trafil kľúčom do zámky, vbehol dnu a zabuchol za sebou ťažkú drevenú bránu. Oprel sa o vlhkú stenu a cítil, ako ho v pľúcach páli vzduch a v stehnách kyselina mliečna. Vrátil sa k bráne a vyzrel na ulicu cez horné okno. Nikoho nevidel. Možno to predsa len nebol Somálčan. Geir sa rozosmial. Neskutočné, ako človek zneistie, keď sa chvíľu rozpráva o vraždách. A čo to Elise hovorila o tom stalkerovi?

Geir odomykal byt a ešte zhlboka vydychoval. Vytiahol si z chladničky pivo a zbadal, že v kuchyni je otvorené okno. Zatvoril ho, vošiel do pracovne a zažal lampu.

Stlačil kláves na počítači a dvadsaťpalcový monitor sa rozsvietil.

Otvoril si pornhub a dal vyhľadávať výraz french. Prechádzal fotografie, kým nenarazil na ženu s Elisinou farbou vlasov a rovnakým účesom. Byt mal tenké steny, a tak zastrčil do počítača slúchadlá, až potom dvakrát klikol na obrázok. Rozopol si nohavice a stiahol si ich po kolená. Žena sa tak málo podobala na Elise, že Geir radšej zatvoril oči a sústredil sa na jej vzdychy. Predstavoval si Elisine úzke, trochu prísne pery, posmešný pohľad a slušivú, no o to viac sexi blúzku. Nikdy nemal šancu. Nikdy. Len takto. Vtedy sa zarazil. Otvoril oči. Pustil si vtáka a v závane vetra od dverí sa mu zježili chlpy na chrbte. Od dverí, čo za sebou určite zatvoril. Zdvihol ruku, aby si sňal slúchadlá, ale už vedel, že je neskoro.

Elise založila bezpečnostnú retiazku, odkopla topánky do kúta a ako vždy pohladkala fotografiu seba s neterkou Ingvild, zastrčenú za zrkadlom. Netušila, čo ten rituál znamená. Očividne si ním iba pokrývala hlbokú ľudskú potrebu. Tak ako si ľudia rozprávajú príbehy, čo s nimi bude po smrti. Vošla do obývačky a ľahla si na pohovku v svojom malom, ale útulnom a najmä vlastnom dvojizbovom byte. Vzala do ruky telefón. Esemeska z práce, raňajšiu poradu odložili. Dnešnému dejtu neprezradila, že pracuje ako advokátka v prípadoch znásilnení a že jeho štatistika o väčšej hrozbe zavraždenia pre mužov hovorí iba polovičnú pravdu. V sexuálne motivovaných vraždách je štyrikrát väčšia pravdepodobnosť, že obeťou bude žena. Aj preto si hneď po kúpe bytu vymenila zámku a nechala namontovať bezpečnostnú retiazku, nenórsky vynález, s ktorým sa ešte nenaučila zaobchádzať s ľahkosťou.

Otvorila si tinder. Našla zhodu s troma mužmi, ktorých si večer presunula doprava. To bolo na tom všetkom najlepšie. Nemusí ich stretnúť, aj tak vie, že ju chcú. Dopraje si ešte posledný textový flirt, virtuálnu trojku so svojimi poslednými dvoma neznámymi, kým definitívne nezmaže svoje konto aj aplikáciu?

Nie. Vymaže ju ihneď.

Otvorila menu a dostala otázku, či si naozaj želá vymazať svoje konto.

Sledovala svoj ukazovák. Zachvel sa.

Panebože, čo je závislá? Závislá, aby ju niekto, kto, samozrejme, ani netuší, kto je a aká je, chcel takú, aká je, minimálne na profilovej fotografii? Celkom závislá alebo len trochu závislá? Zistí to, keď si teraz zmaže konto a sľúbi si mesiac bez tindra. Mesiac. Ak to nezvládne, je na tom vážne zle. Rozochvený prst sa blížil k tlačidlu zmazať.

Ak je takzvane závislá, je na tom niečo zlé? Všetci zažívame potrebu cítiť, že máme niekoho a niekto má nás. Čítala, že batoľatám hrozí smrť, ak nemajú aspoň minimálny telesný kontakt. Pochybovala, že je to pravda, no na druhej strane… Aký je zmysel života, ak ho má človek žiť sám, v práci, čo ho zožiera, s priateľmi, s ktorými sa, úprimne povedané, stretáva len z povinnosti, lebo strach pred samotou ho ničí väčšmi než zvuk ich nudného nariekania nad deťmi, manželmi alebo nad absenciou aspoň jedného z toho? A možno je jej osudový muž práve teraz na tindri? Tak fajn, posledné kolo. Prvú fotografiu posunula doľava. Do koša medzi tých, ktorých nechce. Druhú tiež. Aj tretiu.

Jej myšlienky putovali ďalej. Bola na prednáške, kde psychológ, ktorý pracoval s najhoršími zločincami v krajine, vysvetľoval, že muži zabíjajú pre sex, peniaze alebo moc, ženy zo žiarlivosti a zo strachu.

Prst sa jej zastavil. Úzka tvár sa jej zdala povedomá, hoci bola rozostrená a zakrýval ju tieň. V minulosti sa jej to už stalo. Tinder spájal predsa ľudí bývajúcich blízko seba. A podľa tindra sa dotyčný nachádza menej než kilometer od nej, možno dokonca v tej istej štvrti. Rozostrená fotografia jej prezradila, že nečítal tipy na správnu taktiku na tindri, čo vnímala, samozrejme, ako jeho plus. Text znel jednoducho: Ahoj. Nepokúša sa odlíšiť. Nesvedčí to síce o bohatej fantázii, ale určite o sebavedomí. Áno, určite by sa jej páčilo, keby k nej pristúpil na večierku chlap a pozdravil ju jednoduchým ahoj. A jeho pevný, pokojný pohľad by sa pýtal: Chceš ísť ďalej?

Prehodila fotografiu doprava. Do skupiny na-teba-som-zvedavá.

Začula radostné pípnutie iPhonu, ktoré jej prezradilo, že má ďalšiu zhodu.

Geir dýchal zhlboka nosom.

Vytiahol si nohavice a pomaly sa otáčal na stoličke.

Miestnosť osvetľoval iba monitor. Aj v prítmí rozoznával trup a ruky postavy, čo stála za ním. Nevidel tvár, len biele ruky, ktoré mu čosi podávali. Čierny kožený remeň. S okom na konci.

Osoba vykročila k nemu a Geir sa podvedome odsunul.

„Vieš, čo jediné mi je odpornejšie než ty?“ zašepkal hlas. Ruky už napínali remeň.

Geir prehltol.

„To psisko,“ pokračoval hlas. „To hnusné psisko. Sľúbil si mi, že sa budeš oň starať. Práve sa vysralo na dlážku v kuchyni, lebo s ním nikto nešiel von.“

Geir si odkašľal. „Kari, prosím…“

„Vypadni s ním von. A keď sa vrátiš, nepokúšaj sa ma dotýkať.“

Geir vzal psí obojok, dvere sa za ňou zabuchli. Zostal sedieť v tme.

Deväť, uvažoval v duchu. Dvaja muži a jedna žena, jedna vražda. Riziko, že obeťou vraždy bude žena, je jeden k deviatim, nie jeden k ôsmim.

Mehmet pomaly viedol svoje staré BMW z centra Osla na Kjelsås, k vilám, výhľadu na fjord a za čerstvým vzduchom. Odbočil do tichej, spiacej uličky. Zbadal, že mu pred garážou do domu stojí čierne Audi R8. Spomalil. Na chvíľu zvažoval, či nedupne na plyn a nepôjde ďalej. Tým len všetko oddiali. Na druhej strane, práve to potrebuje. Odklad. Pred Banksom neutečie a možno práve nadišiel vhodný okamih. Tma, pokoj noci, bez svedkov. Mehmet zaparkoval pri krajnici. Otvoril priečinok spolujazdca. Pozrel sa na to, čo tam ležalo už niekoľko dní práve pre tento prípad. Strčil si to do vrecka a nadýchol sa. Potom vystúpil z auta a vykročil k domu.

Dvere audi sa otvorili a Danial Banks vystúpil. Mehmet ho stretol v reštaurácii Pearl of India. Už vtedy tušil, že pakistanské prvé meno a anglické priezvisko sú rovnako falošné ako jeho podpis pod takzvaným dokumentom. Bankovky v kufríku, čo mu posunul po stole, však boli pravé.

Štrk pred garážou mu škrípal pod nohami.

„Pekný dom,“ pochválil ho Danial Banks, ktorý sa opieral o svoju er osmičku s rukami skríženými na hrudi. „Banka ho neakceptovala ako záruku?“

„Len si tu prenajímam byt,“ odvetil Mehmet. „V suteréne.“

„Moja škoda,“ zamračil sa Banks. Bol oveľa menší od Mehmeta, no keď stál pred ním a zvieral si biceps pod sakom, pôsobil oveľa mohutnejšie. „Takže nestačí podpáliť ho, aby si nám z poistky splatil dlh, však? Je to aj tvoja škoda, lebo musím siahnuť po zlých metódach. Chceš vedieť, aké sú?“

„Ani sa nespýtaš, či ti zaplatím?“

Banks zavrtel hlavou a vytiahol z vrecka nejaký predmet.

„Splátka prepadla pred troma dňami. Hovoril som ti, že všetko je o presnosti. Aby si nielen ty, ale všetci dlžníci vedeli, že takéto veci nehodlám tolerovať, nesmiem si dovoliť robiť výnimky.“ Vytiahol predmet na svetlo. Mehmet zalapal po dychu.

„Viem, že to nie je veľmi originálne,“ Banks sklopil hlavu nabok a díval sa na štikacie kliešte, „ale funguje to.“

„Ale…“

„Môžeš si vybrať prst. Väčšina ľudí si vyberie ľavý malíček. A ty?“

Mehmet cítil, ako sa ho pomaly zmocňuje jediná emócia. Hnev. Hruď sa mu nadvihla, keď sa pľúca naplnili vzduchom. „Banks, mám lepšie riešenie.“

„Prosím?“

„Viem, že nie je veľmi originálne,“ pokračoval Mehmet a strčil si pravú ruku do vrecka bundy. Vytiahol ju. Namieril na Banksa. Držal to v oboch rukách. „Napriek tomu to funguje.“

Banks sa naňho prekvapene pozrel. Pomaly prikývol.

„Máš pravdu,“ uškrnul sa Banks, vzal zväzok bankoviek a strhol z nich gumičku.

„Do koruny pokrývajú splátku aj s úrokmi,“ povedal rýchlo Mehmet. „Pokojne si to prepočítaj.“

Cink.

Zhoda.

Víťazoslávny zvuk telefónu, keď niekto, čiu fotografiu si uložila, posunul jej fotografiu doprava.

Elise sa strhla a srdce sa jej rozbúchalo.

Vedela, že to je dobre známa reakcia na zvuk tindra, zvýšená srdcová frekvencia vyvolaná vzrušením. Uvoľňuje celý rad hormónov šťastia, od ktorých sa môže človek stať závislý. Preto sa jej však srdce nerozbúchalo.

Jej telefón totiž mlčal.

Pritom cinkol vo chvíli, keď posunula doprava fotografiu osoby, ktorá sa podľa tindra nachádza menej než kilometer od nej.

Zadívala sa na zatvorené dvere do spálne. Prehltla. Zvuk musel prísť od susedov. Býva tu veľa singles, mnoho potenciálnych užívateľov tindra. V dome vládlo úplné ticho, aj na poschodí pod ňou, kde dievčatá mali žúr, keď večer vychádzala z domu. Jestvuje len jeden známy spôsob, ako bojovať s príšerami. Ísť to skontrolovať.

Vstala z pohovky a prešla štyri kroky k dverám do spálne. Zaváhala. Hlavou jej preleteli spomienky na pár násilných trestných činov, čo riešila v práci.

Nabrala odvahu a otvorila dvere.

Zostala stáť na prahu, zrazu sa nevedela nadýchnuť. Vzduch sa jej celkom stratil. Lapala po dychu.

Ktosi zažal svetlo nad posteľou. Najprv si všimla podošvy kovbojských čižiem vyčnievajúcich nad čelom postele. Rifle a dlhé nohy v tureckom sede. Muž bol tak ako na fotografii sčasti v tieni, sčasti rozostrený. Rozopol si košeľu, aby si odhalil hruď. A na nej mal namaľovanú alebo vytetovanú tvár. Nevedela z nej odtrhnúť zrak. Nemo vrieskajúca tvár. Akoby uviazla v jeho tele a drala sa von. Aj Elise sa márne snažila zakričať.

Vstal z postele, svetlo mobilu mu osvietilo tvár.

„A tak sme sa opäť stretli, Elise,“ zašepkal.

Vtedy pochopila, prečo jej profilová fotografia pripadala taká známa. Zmenila sa mu farba vlasov. Musel podstúpiť operáciu tváre, všimla si jazvu po stehoch.

Zdvihol ruku a vložil si niečo do úst.

Elise sa naňho uprene dívala a pomaly cúvala k dverám. Napokon sa zvrtla a nabrala do pľúc vzduch. Vedela, že ten vzduch musí použiť na beh, nie na krik. K dverám do bytu potrebuje päť, maximálne šesť krokov. Počula, ako zapraskala posteľ, muž mal dlhšiu cestu. Ak sa dostane na chodbu, zakričí a pomôžu jej. Už bola pri dverách v predizbe, stlačila kľučku, mykla dverami, no iba sa pootvorili. Bezpečnostná retiazka. Chytila ju, ale išlo to príliš pomaly ako v zlom sne. Vedela, že je neskoro. Čosi jej priložil na ústa a trhol ju späť. Zúfalo sa pokúsila prestrčiť ruku cez pootvorené dvere, zachytila sa rámu dverí a pokúsila sa skríknuť, ale veľká ruka páchnuca nikotínom jej držala ústa príliš pevne. Trhol ňou a dvere sa opäť zabuchli. Hlas jej zašepkal do ucha: „Nepáčil som sa ti? Baby, ani ty nevyzeráš tak dobre ako na profilovke. Musíme sa lepšie spoznať, vtedy sme to n-nestihli.“

Hlas. A to zakoktanie na záver. Už ho raz počula. Pokúsila sa mu vytrhnúť, chcela kopať, no akoby ju držal zverák. Odtiahol ju k zrkadlu. Položil jej hlavu na rameno.

„Elise, nebola to tvoja vina, že ma odsúdili. Dôkazy boli presvedčivé. Neprišiel som preto. Uveríš mi, ak ti poviem, že ide o náhodné stretnutie?“ Vyceril zuby. Elise sa mu zadívala do úst. Chrup mal ako zo železa, čierny a hrdzavý s ostrými ostňami v hornej aj dolnej čeľusti ako pasca na líšky.

Rozďavené ústa zavŕzgali, určite sú na pružinách.

Už si spomenula na detaily prípadu. Fotografie z miesta činu. A uvedomila si, že čoskoro zomrie.

Vtom sa zahryzol.

Elise Hermansenová sa pokúsila zarevať mu do ruky, keď videla, ako jej z krku strieka prúd krvi.

Uvoľnil jej ústa. Pozrel sa do zrkadla. Jej krv mu stekala z obočia, z ofiny, po brade.

„Tomu hovorím zhoda, baby,“ zašepkal. A opäť sa zahryzol. Zatmelo sa jej pred očami. Už ju nedržal tak pevne, nemusel, lebo ochromujúci chlad a cudzia tma zakrývali jej svet, prenikali do nej. Oslobodila si ruku a načiahla sa k fotografii vedľa zrkadla. Pokúsila sa jej dotknúť, končeky prstov ju už nedosiahli.

Table of Contents

Start

PROLÓG

PRVÁ ČASŤ

1/ Streda večer