Přeložila:

Jana Pacnerová

Sarah Mlynowski, Lauren Myracle, Emily Jenkins: Kouzla vzhůru nohama

Vydání první

Copyright © 2015 by Sarah Mlynowski, Lauren Myracle and Emily Jenkins

All rights reserved.

Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York,

NY 10012, USA.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2081. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Upside Down Magic, USA v roce 2015

Český překlad © 2017 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Edice MagicBooks – svazek 3

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0575-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0576-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Sarah Mlynowski, Lauren Myracle, Emily Jenkins

Kouzla vzhůru nohama

edice MagicBooks

svazek 3

Věnováno samozřejmě Davidovi.

1

Nory Horaceová se pokoušela proměnit v kotě.

Muselo to být černé kotě. A muselo taky přesně jako kotě vypadat.

Bylo léto. Nory se ukrývala v garáži svých rodičů. Kotě, kotě, kotě, opakovala si v duchu.

Ukrývala se pro případ, že by se něco pokazilo. Nechtěla, aby to někdo viděl. Kdyby se ale přesto něco opravdu pokazilo, budou její bratr a sestra dost blízko, aby ji uslyšeli ječet o pomoc.

Nebo mňoukat o pomoc.

Nebo řvát.

Nory se rozhodla, že na to nebude myslet. Snad to dobře dopadne a nebude žádnou pomoc potřebovat.

Kotě, kotě, kotě.

Kotě musí zvládnout, protože zítra ji čeká Velká zkouška. Zítra, po mnoha letech čekání, bude konečně skládat přijímací zkoušku na Akademii mudrců.

Do téhle školy se těžko dostávalo. Nepřijímali tam nikoho, kdo neprojevil úžasný talent. Noryiny kamarádky se ani nenamáhaly to zkusit. Všechny skládaly zkoušky na méně těžké školy.

Jestli Nory složí Velkou zkoušku, začne na podzim chodit do páté třídy na Akademii mudrců.

Jestli zkoušku nesloží…

Ne. Nemůže ji nesložit. Nepřihlásila se ke zkouškám na žádné jiné školy. Nejen proto, že Akademie mudrců je velmi významná a velice nóbl škola kouzel, ale taky proto, že už tam chodí její bratr Hawthorn.

A taky její sestra Dalia.

A navíc tam je Noryin otec něco jako ředitel.

No jo, tak ne něco jako. Je tam jednoznačně ředitelem.

Při pomyšlení na Velkou zkoušku se teď dělalo Nory nanic. Její magické schopnosti byly silné. O tom se nedalo pochybovat. Ale někdy se jí kouzla popletla.

A Akademie mudrců o poplety nestála.

Proměna v černé kotě bude pravděpodobně zítra součástí Velké zkoušky. Je to zvíře pro začátečníky. Nory už se, po pravdě řečeno, proměnila v černé kotě mockrát. Problém byl v tom, co se dělo potom.

Na to však Nory nechtěla myslet. Místo toho se zhluboka nadechla a zvedla bradu.

Kotě! Kotě! KOTĚ!!!

Svět se rozmazal a Nory se rozbušilo srdce rychleji. Tělo se jí napjalo a scvrklo. Ozývaly se praskavé zvuky.

Hurá, kotě!

Ale počkat.

Pusa jí připadala nějaká divná. Nory zaklapala zuby. Cvak, cvak, cvak. Jejda.

Nebyly to normální zuby. Byly dlouhé. Byly ostré. Byly silné. Dlouhé, ostré a dost silné, aby rozžvýkaly dřevo!

Hmm, říkala si Nory a zmocňoval se jí zvláštní pocit. Proč by mělo kotě žvýkat dřevo?

Nory se ohlédla. Uviděla dokonalý černý ocas kotěte, švihající vzduchem. Za ocáskem následovaly černé nohy kotěte s měkkými tlapkami a ostrými drápky.

Podívala se dolů a čekala, že uvidí stejné přední nohy tam, kde mívala paže. Jenže…

Její přední nohy nepatřily kotěti. Srst na nich byla hnědá a hladká. Taky měla vypasené, kulaté bříško. A co ten nos?

Moc dobře na něj neviděla, ale nic kotěcího na něm nebylo. Byl to spíš rypák.

Bobří nos.

U sta hromů! Jsem napůl kotě a napůl bobr, uvědomila si Nory.

Její kouzlo.

Se jednoznačně.

Popletlo.

Už zase! říkala si v duchu. Co dělám špatně? Jestli to popletu zítra, nesložím Velkou zkoušku! Měla bych se okamžitě proměnit zpátky a zkusit znovu dokonalé kotě. Ano. Přesně to bych měla udělat.

Jenže kobobří část Nory neposlouchala. Kobobrovi Nory byla Velká zkouška úplně ukradená. Kobobr Nory toužil po jediném, a to bylo rozžvýkat něco svými úžasnými bobřími zuby.

Pátral po garáži. Dřevo! Kde je tady nějaké dřevo?

Musím žvýkat, říkal si kobobr Nory. Musím postavit bobří hráz.

Ne! Ne! odporoval slabý a nezřetelný hlásek holčičky Nory.

Kobobr Nory se vybatolil z garáže do domu. Pak se vydal nahoru do tatínkovy pracovny. Stačily by tak tři pařezy nebo větve. Vlastně cokoli dřevěného.

Nory zpozorovala tatínkovu knihovnu.

Byla moc krásná, před víc než dvěma sty lety ji s láskou zhotovili evropští řemeslníci.

Šlo o velice významný a velice drahý kus nábytku.

Na první pohled působil lahodně.

Júúú, pomyslel si kobobr Nory. Vida! Vysoké dřevo! Žvýkací obdélníky!

Vyšťouchl jednu knihu na podlahu a uždíbl z ní.

Navenek byla tvrdá jako kůra. Uvnitř měkká jako listí. Hmm. Žvýk, žvýk, žvýk. Kobobr Nory se prohlodal čtyřmi tatínkovými knihami.

Pak se prokousal nohama tatínkova bytelného psacího stolu.

Nato užvýkal část tatínkova oblíbeného křesla. Odtahal chumáče čalounění a kusy dřeva do koupelny pro hosty a postavil si pod umývadlem malý bobří hrad. Pak se pár minut honil za svým kočičím ocáskem a použil hromadu roztrhaných stránek z knih jako záchůdek.

Bylo to úžasné. Ona byla úžasná. Ona, kobobr Nory, se už několik týdnů necítila tak dobře!

Aspoň dokud ji nenašel její bratr Hawthorn.

2

Hawthornovi bylo šestnáct. Staral se o většinu záležitostí v domě, protože tatínek, doktor Horace, byl příliš zaměstnaný a významný na to, aby dělal večeře a zaplétal copánky.

A protože maminka nebyla.

Zemřela už dávno.

Hawthorn měl rád sport a vaření a šéfování. Taky rád ledacos zapaloval, protože byl Zápalník. Navíc opravdu dobrý Zápalník. Jemu se nikdy nic nepopletlo.

„Nory!“ vykřikl teď Hawthorn při pohledu na její bobří hrad. „Co to děláš?“

Kobobr Nory se pokusil otřít se obličejem o Hawthornovu nohavici.

„Ani nevím, co teď zrovna jsi,“ pokračoval, „ale koukej se proměnit zpátky a pomoz mi uklidit. Vážně, cos to udělala? Smrdí to tady!“

Při zvuku jeho hlasu se kobobr Nory roztřásl.

„Nory? Proměň se zpátky, a hned!“ zařval Hawthorn.

Puf. Vyděsil Nory tak, až se jí vrátila patřičná holčičí podoba: načepýřené vlasy, drobné tělo, hnědá pleť, fialové tričko. Z pusy jí čouhal kousek látky z křesla. Fuj. Vyplivla ji.

Byla to katastrofa.

V pracovně i v koupelně panoval páchnoucí binec. Otcovo oblíbené křeslo vypadalo jako po výbuchu. Starožitný psací stůl se na třech nohách nebezpečně nakláněl. Některé vzácné knihy se podobaly zelnému salátu.

Bude se fakt, opravdu zlobit.

„Promiň,“ zašeptala Nory.

Hawthorn vypadal naštvaně. A vyděšeně.

„Honem mi pomoz uklidit,“ nařídil sestře. „Nemáme moc času.“

Spojenými silami napravili škody, jak jen to šlo. Plnili jeden pytel na odpadky za druhým. Všechny plochy postříkali čističem ve spreji a otřeli. Když koupelna vypadala zase jako koupelna, Hawthorn zavolal truhláři, aby přišel opravit psací stůl a křeslo. Přiměl Nory vyluxovat piliny. Našel internetové stránky knihkupectví Šálek a talířek a objednal nové výtisky všech knih, které Nory zničila.

Když to bylo všechno hotovo, Nory si odkašlala a zeptala se: „Hawthorne? Jsi na mě pořád ještě naštvaný?“

Zavrtěl hlavou. „Musíš pořád všechno ovládat svou lidskou stránkou, Nory. To úplně stačí.“

„Já vím.“

„A když se měníš ve zvíře, měň se v nějaké normální zvíře,“ vyštěkl. „Přestaň to míchat. Začínáš být fakt ujetá, a to nemá nikdo rád.“

„Trénovala jsem kotě, jak jsi mi řekl,“ vysvětlovala Nory. „A pak se prostě stalo to s tím bobrem a všechno bylo vzhůru nohama.“

„Tak tohle jsi byla?“ zeptal se Hawthorn. „Bobrokotě?“

„Vlastně kotěbobr,“ opravila ho Nory. Krátce se zamyslela, pak se zaculila. „Kobobr!“

„Ať to bylo, co chtělo, bylo to hnusné,“ opáčil Hawthorn.

Úsměv Nory opustil.

„A navíc jsi ztratila kontrolu jako vždycky,“ pokračoval Hawthorn. „Budeme to nejspíš muset svést na Daliiny králíky.“

Dalii, prostřednímu z Horaceových dětí, bylo třináct. Dalia byla Zvěromil a měla spoustu zvířátek, včetně dvou netopýrů, tří ropuch, fretky, tukana, párečku myší a dvanácti králíků. Nebyli zrovna dobře vychovaní. Fretka kadila na koberec. Stejně tak ropuchy. A netopýři se pořád zaplétali někomu do vlasů. Nebylo nijak těžké svést binec, který Nory natropila, na králíčky.

Přesto si Nory připadala provinile. Králíci by neměli mít průšvih z jejího pochybení. Ani Dalia. Proplétala si prsty. „Neměli bychom povědět otci, co se doopravdy stalo?“

„Ne,“ prohlásil Hawthorn. „Nechceme, aby se na tebe rozzlobil. Zrovna den před Velkou zkouškou.“

Nory sklopila hlavu. Možná měl Hawthorn pravdu.

Některé lži jsou bezpečnější než pravda.

Až do letních prázdnin chodila Nory do obyčejné školy jako všichni její vrstevníci. Škola, kam Nory chodila, se jmenovala Lesní údolí. Navštěvovali ji žáci od první do čtvrté třídy, jako všechny ostatní obyčejné základky.

Nory se učila číst a psát, měla i matematiku a prvouku, tělocvik a výtvarnou a hudební výchovu. Jediné, co se tam neučilo, byla magie, protože magické schopnosti se u člověka projeví až asi v deseti letech. Jakmile jste dosáhli věku deseti let a měli jste nastoupit do páté třídy, přešli jste do jiné školy. Pořád ještě jste museli číst a počítat a hrát basketbal, ale taky jste se cvičili v magii. V jaké magii jste se cvičili, záviselo na vašem nadání.

Některé děti byly Zápalníci – měli nadání pro oheň, jako Hawthorn.

Některé byly Zvěromilové – s talenty pro zvířata, jako Dalia.

Jiné děti byly Zmizíci nebo Zalétači nebo Změniči. Nory byla Změnič, ačkoliv ne docela běžný Změnič.

Její magické schopnosti byly nezvykle rozsáhlé. Na rozdíl od většiny Změničů se uměla proměnit ve spoustu zvířat. Před otcem však Nory svou magii tajila, protože to vždycky nějak popletla.

Kupříkladu se proměnila v moc pěkného tchoře, a zčistajasna nabobtnala do velikosti slona. A pak jí narostl chobot.

Nebo se stala hezoučkým štěňátkem, a pak jí najednou dorostla místo nohou chapadla jako chobotnici.

Nory věděla, že otec by štěně s chapadly neschvaloval. Vůbec by ho neschvaloval.

Další problém byl, že Nory skoro vždycky během proměn ztratila kontrolu nad svým lidským já a skončilo to obrovským čurbesem. Slochoř Nory byla úplně posedlá hledáním buráků a zasmrděla Horaceovým kuchyni. Museli všechno vydrhnout dezinfekcí a přesvědčit otce, že do kuchyně vlezlo oknem několik opravdových tchořů. Štěně-chobotnice Nory rozkousalo Dalii všechny střevíce a pak postříkalo Hawthorna hnusným sépiovým inkoustem. Hawthorn pak tvrdil, že padl za oběť explozi plnicího pera.

I to černé kotě se pokazilo hned čtyřmi způsoby. Nejstrašidelnější bylo, když se v Nory probudil kousek draka a funěla oheň na pohovku. To vzal na sebe Hawthorn, když otci sdělil, že se mu nepovedl zápalnický projekt na zahřívání sedadel. Otec koupil novou pohovku a Hawthorn z ní musel část zaplatit, ale Nory se v duchu ptala, jesli se tatínek opravdu dal oklamat. Hawthorn dostával z předmětu „věda o planutí“ na Akademii mudrců vždycky jen ty nejlepší známky. Takovou chybu by nikdy neudělal.

Otec určitě věděl, že přeměňovací schopnosti Nory se vymykají kontrole.

Jenom o tom nechtěl mluvit.

Nechtěl mluvit o spoustě věcí.

Když se toho večera otec vrátil z Akademie mudrců, Hawthorn mu pověděl o vzniklých škodách. Otec okamžitě odkráčel do své pracovny, aby se přesvědčil na vlastní oči. Hawthorn, Dalia a Nory ho následovali.

„Dalie,“ mračil se otec na stopy škrábanců na svém psacím stole. „Musíš ty králíky ukáznit. Potřebují disciplínu. Disciplínu a lepší zámek na ohrádku. Postaráš se o to, ano?“

„Ano, otče,“ odpověděla Dalia. Zamračila se na Nory.

Otec zaváhal. „No. Děkuju ti, Hawthorne, žes zavolal truhláře a žes objednal nové výtisky mých knih.“

Hawthorn kývl. Otec pohlédl na Nory. Vteřinu už myslela, že jí chce něco říct.

Možná se jí zeptá, co se ve skutečnosti stalo.

Možná jí nabídne pomoc.

Místo toho třikrát sevřel ruce v pěst a zase je uvolnil. Celá zaneřáděná pracovna kolem nich zmizela.

Většina Zmizíků umí udělat věci neviditelnými, ale jen nadmíru zdatný Zmizík dokáže nechat zmizet celou místnost, když v ní lidé dosud stojí. Navíc byly všechny okraje hladké a rovnoměrné. Horaceova rodina jako by se vznášela ve vzduchu nad jídelnou.

„Jděte dolů, děti,“ řekl otec. „Bylo by mi milejší, kdyby mě po zbytek večera už nikdo nerušil.“

On sám také zmizel a tím rozhovor skončil.

Nazítří ráno odešel otec do práce brzy.

Nory posnídala s Dalií, Hawthornem a několika Daliinými králíky.

„Chceš vejce naměkko, nebo natvrdo?“ zeptal se Hawthorn. Vyndal z ledničky syrové vejce.

„Naměkko, prosím,“ odpověděla Nory.

Hawthorn uvařil vajíčko tak, jak to dělají všichni Zápalníci: hřál ho v dlaních, dokud nebylo dokonale uvařené. Pak si nechal z prstů vyšlehnout plamínky a opekl krajíc chleba. Když servíroval Nory snídani, řekl: „Najez se – budeš potřebovat energii. Jsi připravená na Velkou zkoušku?“

Nory kývla. Potom zavrtěla hlavou. Pak si uždíbla z topinky.

„Jenom dělej to, co po tobě učitelé chtějí,“ radil Hawthorn. „Nic víc, nic míň. Nechovej se divně.“

„Já vím,“ řekla Nory. Snažila se polykat, ale drobečky jí zůstávaly vězet v krku.

„Chtějí, abys byla předvídatelná.“

„Já vím.“

„A přesná.“

„Já vím.“

„Tak ať máš všechny detaily správně, až po vousky.“

„Tak jo.“

„Uchovej si kontrolu nad zvířecím tělem.“

„Tak jo.“

„A zapleť si vlasy do copu. Pevně! A tady v těch kalhotách taky nemůžeš jít.“

Nory se po sobě podívala. „Ale tyhle fialové džíny mi nosí štěstí!“

Hawthorn zavrtěl hlavou. „Převleč se do těch šatů s hezkým límečkem.“

Nory vstala.

„Ne hned! Až po snídani!“

Nory si zase sedla a Hawthorn jí dával další pokyny. Přidala se i Dalia. Mluvili na ni, zatímco se snažila jíst. Mluvili na ni skrz dveře, když se převlékala. Mluvili na ni celou cestu na Akademii mudrců, která trvala od jejich domu pěšky deset minut.

Odvedli ji za školní bránu a zastavili se. Hawthorn položil Nory ruce na ramena. „Ať se stane, co chce, ať se proměníš v cokoli, nic neolizuj.“

„Ani nejez,“ dodala Dalia.

Hawthorn Nory objal. „Prostě se snaž, co to jen půjde.“

„A slož tu zkoušku,“ doplnila Dalia.

„Ne že bychom se báli!“ prohlásili oba jako jeden muž.

Pak zmizeli. Hawthorn musel na brigádu. Dalia měla doučování z matematiky.

Nory zůstala sama.

Budova, kde sídlila Síň magie a kouzel, součást Akademie mudrců, byla vysoká a kamenná. Shora shlížely chrliče.

Uvnitř našla Nory frontu dětí, které doprovázeli rodiče. Všichni přišli na Velkou zkoušku.

Matky uhlazovaly dětem vlasy. Otcové je poplácávali po ramenou a zapínali jim svetry.

Nory všechno svědilo.

Před ní stála dívka se světlou pletí a moderním krátkým sestřihem. Obličej měla drobný, ruce i nohy malé. Velké na ní byly jenom brýle. Měly černé obroučky. Každá jejich čočka byla velká jako koláč.

Dívenčin táta promlouval tlumeným hlasem. „Umíš zapalovat sirky, Lacey. To přece víme. Ale projdeme si ještě, jak je to se špekáčkem.“

„Do zlatohněda čtyři vteřiny, mírně připálený za šest vteřin,“ recitovala dívenka Lacey. Rty se jí třásly.

„Jestli ho nedopečeš, na Akademii mudrců tě nevezmou,“ upozorňoval ji táta. „Jestli ho připálíš, bude to ještě horší.“

Lacey přikývla.

„Nezvorej to,“ pokračoval táta.

Lacey se začaly třást i ruce.

Nory jí bylo líto. Připadalo jí, že táta Lacey nijak zvlášť nepomáhá. Poklepala Lacey na rameno a usmála se.

„Jde z toho strach, co?“ pronesla Nory. „Břicho mám stažené jako jeden velký uzel.“

Lacey se prudce otočila. „Pssst! Neuvědomuješ si, že se všichni soustředí? Všichni si opakují magické techniky!“

Nory se zarděla. Kousla se zevnitř do tváří a čekala.

Fronta postupovala.

Už před ní bylo jen deset dětí.

Pak osm. Potom pět.

Pak jedno. Ozvalo se Laceyino jméno a její tváří se mihl výraz čiré paniky.

„Hodně štěstí,“ popřála jí Nory.

„Pssst!“ opakovala Lacey. Nasadila klidný výraz, setřásla otcovo objetí a nakráčela do Síně magie a kouzel, aby podstoupila Velkou zkoušku.

Ticho.

Pořád ticho.

Pak se zpoza dveří Síně magie a kouzel ozvaly mocné, drásavé vzlyky.

Z místnosti vyrazila Lacey, rozběhla se dlouhou chodbou a pak vyrazila těžkými dveřmi ven z budovy.

„Lacey?“ křičel dívenčin táta a hnal se za dcerou.

Kvílivý Laceyin nářek se strašidelně rozléhal.

Nory se zachvěla.

Teď byla řada na ní.

3

Síň magie a kouzel byla velkolepá. Na stropě měla namalované draky a jednorožce. Sedadla byla potažená tmavě fialovým sametem, závěsy po stranách pódia byly zlaté. Od stropu visel velký lustr se zapálenými svíčkami.

Na pódiu stál dřevěný stůl, na první pohled stejně starý jako škola sama. Nory vstoupila na pódium a obrátila se čelem k obecenstvu. V první řadě seděli čtyři učitelé a její otec, ředitel. Měl na sobě svůj druhý nejlepší oblek.

Neusmíval se. Seděl strnule.

Nemusel nikomu vykládat, že Nory je jeho dcera. Všichni to věděli.

Nory se podlamovala kolena.

„Uveď své jméno,“ zavelel pan Puthoor. Nory už se s ním setkala, když navštěvovala školní akce se svými sourozenci. Za celou tu dobu nikdy neviděla, že by se usmál. Ani jednou.

„Elinor Boxwood Horaceová,“ odpověděla. „Ale všichni mi říkají Nory.“

Pan Puthoor svraštil obočí. „Začneme základními testy, slečno Horaceová. Jestli projevíte nadání v jedné oblasti magie, budeme chtít, abyste v dané kategorii ukázala, co ještě umíte.“

Nory kývla.

„Kupříkladu,“ pokračoval pan Puthoor, „zápalnický test začíná zapálením sirky. Jestli to dokážete, požádáme vás, abyste opekla špekáček, pak uvařila vejce a tak dále.“

Nory znovu přikývla.

„Nicméně, jestliže nedokážete zapálit sirku, nejste Zápalník, v kterémžto případě přejdeme k další kategorii. Rozumíte?“

„Ano.“

„Prosím, přistupte ke stolu, slečno Horaceová.“

Nory udělala krok dopředu. Na stole ležela krabice.

„Smíte ji otevřít,“ řekl pan Puthoor.

Nory ji otevřela a vyndala velkou, bradavičnatou ropuchu. Zakvákala a zamžikala vypoulenýma očima.

„Nechte tu ropuchu zmizet,“ nařídil pan Puthoor.

Tak tohle je test ze zmizíkovství, pomyslela si Nory. Z proměňování věcí v neviditelné, jako to umí tatínek.

Nory usoudila, že to klidně může zkusit. Bylo by skvělé být Zmizík jako tatínek, a ne pomotaný Změnič.

Zavřela oči.

Pokusila se silou vůle ropuchu vymazat.

Opravdu, opravdu se snažila.

Neropucha, neropucha, neropucha.

Otevřela oči. Ropucha tam pořád byla. Dál poulila oči.

Učitelé si něco poznamenali do zápisníků. Noryin otec sevřel rty a nechal ropuchu zmizet sám.

Poté vystoupil pan Puthoor na pódium a vytasil se s krabičkou zápalek. Položil ji na stůl, vyndal jednu sirku a podal ji Nory.

„Zapalte to bez škrtnutí.“

Test ze zápalnictví. Zápalníci uměli manipulovat s ohněm a žárem jako Hawthorn.

Tohle možná dokážu! – říkala si v duchu Nory. Koneckonců, už zapálila pohovku. Tehdy ji postihl slabý případ draka.

Vůbec na to nemysli! Nebo by se to mohlo stát.

Nory zavrtěla hlavou. „To neumím,“ sdělila panu Puthoorovi.

Učitelé si napsali poznámky do zápisníků.

„Tak tedy dobrá,“ opáčil pan Puthoor. „Vzneste se do vzduchu. Přesně šedesát centimetrů nad zem.“

Aha! pomyslela si Nory. Zalétačský test!

Nory nebyla Zalétač, ale létat už zkoušela. Nejednou. Kupříkladu v lednu se proměnila v myš s křídly salašníka a…

Kdepak, kdepak, kdepak. Tohle nesmějí vidět.

Profesoři chtějí vidět létat normálního Zalétače.

Nory napjala svaly. Cítila, jak rudne v obličeji.

Nahoru nahoru nahoru nahoru nahoru nahoru nahoru nahoru NAHORU.

Zůstala oběma nohama pevně na podlaze.

„Hloupé obličeje vám létat nepomohou, slečno Horaceová,“ pokáral ji pan Puthoor. „Jdeme dál. Přivolám Pokeyho.“

Zahvízdal krátkou melodii. Ze zákulisí vykoukl stříbrný jednorožec. Ostýchavě vyklusal na pódium.

„Jak víte, jednorožci nemají rádi houby,“ pokračoval pan Puthoor. „A vůči většině lidí jsou dost plaší.“

Na stole před Nory se objevila hromádka žampionů.

„Přesvědčte Pokeyho, aby si kousek vzal z vaší ruky.“

Tedy test ze zvěromilství. Zvířecí magie. Dalia by si s tím poradila v mžiku.

Nory zvedla houby. „Na, holka,“ řekla. „Tumáš, Pokey.“ Udělala krok směrem k jednorožci.

Pokey zaržála a ustoupila.

„Ne, Pokey, máš žampiony ráda. Mňamy mňamy žampiony!“

Pokey znovu ucouvla.

„Dost,“ pronesl pan Puthoor unaveně, ale Nory se nepřestávala snažit.

„No tak, Pokey. Buď statečný jednorožec! Já ti neublížím.“ Zhluboka se nadechla. „Sněz tu houbu! Pěkně prosím?“ Nory udělala krok dopředu.

Pokey se vzepjala na zadní nohy a splašila se. Tryskem třikrát oběhla pódium, pak seskočila dolů a s dusotem se hnala uličkou mezi sedadly. V hale ostře zahnula doprava a zmizela po schodech nahoru.

Nory měla sto chutí se někam schovat.

Čtyři testy skončily nezdarem.

Vyděšená Pokey. Rozhořčený pan Puthoor. Tatínek zkoprnělý na sedadle.

Teď ale ještě přijde test ze změničství. Ten zvládne. Věděla, že ho zvládne.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2

3