Copyright © Meredith Appleyard, 2016

First published by Penguin Random House

Australia Pty Ltd, Sydney, Australia.

This edition published by arrangement

with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

Translation © Pavel Dufek, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE DOCTOR CALLING

přeložil Pavel Dufek

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-441-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-442-5 (mobi)

Kdo chce radost vychutnat, musí se o ni rozdělit.

Štěstí se narodilo jako dvojče, musí se sdílet.

Lord George Gordon Byron

1. kapitola

Roleta vyletěla nahoru. Laura koukala skrz zamlžené sklo na úzký pruh modré oblohy mezi verandou a spletitým ibiškem lípovitým. Ráno bylo jasné. Ani v nejmenším nedávalo záminku vrátit se do postele a porušit každodenní zvyklosti. Deset minut nato už byla oblečená a protažená. Tiše prošla brankou z pozinkované oceli, která spojovala její dvůr se sousedovým.

Pes s uhlazenou srstí v černo-tříslovém zbarvení tradičně tahal za řetěz a vrtěl ocasem. Jakmile ho konečně pustila, tancoval okolo ní, jako by byla májka, pak vyrazil po příjezdové cestě a zastavil se až u zrezivělých předních vrat. Tam na ni čekal. Spolu vyšli na liduprázdnou ulici. Podél obrubníku byly seřazeny popelnice na kolečkách. Na víkách se třpytily kapky rosy. Zdálky k nim doléhal pronikavý a nelibozvučný ranní zpěv kakadu, hřmot popelářských vozů a z dálnice vrčení a rachocení nákladní přívěsové soupravy.

Laura mířila na konec ulice a postupně zrychlovala tempo, až nakonec běžela kolem stárnoucích azbestocementových domů a sem tam i kamenné chalupy podobné té její. Jarní vzduch byl svěží a vlhký. Zahrady byly každá jiná. Od pečlivě střiženého pažitu a přesně prostříhávaných růžových keřů přes zanedbané a zaplevelené trávníky po nahodile roztroušené keře pelargonií. Ke konci domy prořídly a u spádové školy pro Potters Junction a okolí skončila asfaltová vozovka a navazovala na ni štěrková cesta. Následovaly výběhy nepravidelně poseté zakrslým porostem. Dál se vyskytovala samá lebeda. Táhla se až k obzoru a mizela před temnými obrysy Flindersova pohoří. Laura se pustila do běhu na šestikilometrové trase a bloudila v myšlenkách. Australská kelpie lehce klusala po jejím boku.

Běhání jí obyčejně pomáhalo uvažovat racionálně a naladit se na prahu dne optimisticky, aby dokázala smýšlet pozitivně. Pociťovala bezednou prázdnotu, ticho, klid, a to všechno na ni působilo konejšivě. Uklidňovaly ji záchvěvy každého kroku i rytmické pleskání tlustého copu o záda. Usmála se, protože si připomněla první ráno před pár měsíci. Tenkrát totiž sotva doklusala ke škole, a přece byla tak zadýchaná, až měla pocit, že se jí plíce roztrhnou. Každé nadechnutí ji pálilo jako oheň a svaly na nohou měla jako bláto. Od doby, kdy si sama připadala jako fyzická a citová troska, urazila dlouhou cestu. Do cíle jí zbýval ještě pořádný kus, ale fakt je, že nejhorší měla za sebou.

Asi po čtvrthodině zvedla ruku a narovnala si čelenku proti potu. Pes měl jazyk na vestě a stále byl ve střehu. Moc dobře věděl, kde se nachází. Jako zástupce ovčáckého plemena jevil víc než jen přechodný zájem o pár ovcí, co se pásly mezi lebedou. Laura měla na dohled houští, které u cesty lemovalo ostrou zatáčku. Vnější oblouk zatáčky se svažoval do kamenitého příkopu. Tato zakrslá vegetace a zákruta označovaly konec její tratě. Tři kilometry od domova. Obrátku v polovině celkové vzdálenosti, odkud se po stejné trase vracela.

„Poběž, pesane,“ vyzvala čtyřnohého průvodce, a jak se blížili k zatáčce, zvýšila tempo. Zašátrala v kapse po telefonu, vytáhla ho, zkontrolovala čas a spokojeně pokývala hlavou. Uvědomila si, že je stále čilá, a to ji potěšilo. Soustředila se na rytmus vlastního dupotu. Svěží ranní vzduch jí příjemně ochlazoval kůži.

Vtom leknutím vyjekla, vrhla se ke krajnici, sklouzla do škarpy a křikla na psa. Kolem nich totiž s mohutným burácením znenadání prosvištěla robustní černá motorka a okamžitě rozvířila mračno prachu a šotoliny.

Prach se pomalu a tiše usadil. Otřesená Laura se malátně postavila na nohy a jeden po druhém si opatrně osahávala všechny údy. Mráz jí přeběhl po zádech, až jí naskočila husí kůže. Zachvěla se, sklepala ze sebe špínu a po čtyřech se vydrápala zpátky na cestu. Opět zavolala na psa. Zmizel jí z očí. Dokulhala doprostřed silnice a z úst vyplivla zrnka písku. Znovu se sháněla po čtyřnohém příteli. Přitom se snažila ubránit, aby její hlas prozrazoval rostoucí paniku.

Uslyšela slabé hluboké zavrčení a trhla hlavou. Motorka se obrátila a pomalu se k ní vracela. Popojela skoro až k ní a vtom něco vyskočilo z křoví. Laura jen postřehla jakousi lesklou čmouhu. Vyděšeně vyjekla a uskočila dozadu. Náhle kolem ní proletěl zajíc, těsně pronásledovaný psem.

„Skipe, ke mně!“ okřikla ho, jenomže to už se plížil po břiše pod plotem ohrazujícím výběh. Jak se zdržel plazením, odstup mezi ním a kořistí se zvětšil.

Jezdec zajel k okraji vozovky a zastavil. Lauře se zlostí nahrnula krev do tváří a zbarvila je ruměncem. Otočila se. Chtěla se na jezdce podívat, a tak nesla nelibě, že mu skrz tmavě zbarvený průhledný celoobličejový kryt ochranné přilby nevidí do obličeje. Od krku k patě ho zakrývala černá kožená kombinéza a vysoké boty.

„Omrzel vás život, nebo co?“ Mávla rukou směrem, kam odběhl pes. „Mohl jste nás oba zabít – a sebe také! Takhle časně ráno se tudy prohánějí klokani, emu, zatoulaný dobytek… lidé, a dokonce psi.“

Dala si ruce v bok a čekala. On mezitím sklopil boční stojan a přehodil nohu přes motocykl. Prst po prstu si stahoval kožené rukavice a potom je odhodil na palivovou nádrž. Nakonec si sundal helmu a položil ji na sedlo. Prohrábl si opálenými prsty rovné černé vlasy přilepené k čelu. Tvář měl porostlou přinejmenším jednodenním strništěm. Oči měl zarudlé, unavené jízdou.

„Nestalo se vám nic?“ dělal si starost. Hlas mu skřípal stejně jako boty na štěrku.

„Ne. Jsem v pořádku.“ O krok couvla a zahleděla se na něj. Byl vysoký, měřil kolem sto osmdesáti pěti. Svaly měl pevné, vypracované, takže na něm kombinéza rozhodně nevisela.

„Moc se omlouvám. Nepočítal jsem, že bych tady touhle dobou na někoho natrefil.“ Zamračil se a přistoupil k ní. „Přece jen jste zraněná,“ poznamenal a ukázal na její levou nohu.

Mrkla dolů, a jakmile na vnější straně stehna spatřila špínu a pomalu stékající krev, leknutím nasála vzduch. Jak měla hlavu plnou psa, ani si škrábance nevšimla.

„Au!“ zakňučela tiše, když prsty váhavě odstraňovala nalepenou nečistotu a poprvé ucítila štípání v ráně.

„Počkejte, jestli to potřebujete ošetřit, v batohu mám malou lékárničku.“

Polkla. Nečekaně měla žaludek až v krku a dostala závrať. Popošel k ní, ale když zvedla ruku, zarazil se. „Nic mi není. Jsou to jen oděrky od štěrku. Až dorazím domů, vyčistím si to a ovážu.“

„Nezdá se mi, že byste byla v pořádku. Jste bledá jako stěna. Nechcete si na chvilku sednout na motorku a počkat, než se trochu vzpamatujete?“

„Ne, díky. A věřte mi, že kdyby mi něco bylo, poznala bych to. Jenom jsem z toho pádu malinko vyšinutá.“ Znělo to poněkud skřehotavě, a tak si odkašlala.

„Nechcete se napít vody?“ Vrátil se k motorce, rozepnul zip batohu a nabídl jí láhev vody.

„Děkuji vám.“ Otevřela ji a dala si pořádný lok. „Už to je lepší,“ prohodila a hřbetem ruky si otřela ústa.

„Jestli chcete, odvezu vás domů.“

Ohlédla se k motorce a zrak jí spočinul na objemném zavazadle. „Děkuji, ale mám s sebou psa.“

Pozoroval ji se záhadným výrazem a pak pokrčil širokými rameny. „No, jak chcete.“

Vtom se vrátil pes. Choval se kajícně, dýchal zrychleně a tiskl se Lauře k holením. Sklonila se k němu. Nohy se jí ještě třásly.

„Běháme tudy každé ráno, tak až zase pojedete okolo, dávejte pozor, abyste nás nesrazil,“ upozornila ho. Natáhla ruku a podrbala psa za ušima.

Skip jí olízl ruku. Vnímal to jako projev odpuštění. Popoběhl k motocyklistovi, nejdřív očichával jeho boty a potom pneumatiky. Laura se narovnala. Protože se zvedl vítr, naskočila jí husí kůže. Aby se zahřála, třela si paže.

„Určitě pro vás nemůžu nic udělat?“ Podíval se na motorku. „Nemám zavolat někomu, kdo by pro vás moh přijet?“

„Není potřeba. Já mám telefon také.“ Strčila ruce do kapes u kraťasů, jenže je vytáhla prázdné. „Totiž… měla jsem. Musela jsem ho ztratit, když jsem upadla.“ Pospíchala po cestě zpátky k místu, kde spadla do příkopu.

Jezdec se vydal za ní. Pes klusal vedle něj, vzhlížel k němu a jako by se usmíval. Laura se už už chystala slézt po příkrém svahu, ale neznámý ji chytil za rameno. „Počkejte, já se po něm podívám,“ navrhl. Sklouzl se z náspu dolů a prohrabával okolí.

Ze svého výhodného postavení nyní usoudila, že má vlasy červenohnědé, a ne černé, jak se domnívala na první pohled. Byl spíš drsný než klasicky hezký. Široká ústa měl orámovaná hlubokými vráskami. Pevně zasazená brada napovídala, že je svéhlavý. A měla podezření, že se jen tak snadno neusmívá. Aspoň ne často.

Dřepl si na bobek a už po chvíli zvolal: „Našel jsem ho.“ Vzápětí stál vedle ní, rukou mobilní telefon očistil od prachu a podal jí ho. „Utrpěl pár šrámů, ale jinak se mu nic nestalo,“ řekl a zvedl obočí. „Vyzkoušejte, jestli ještě šlape.“

Zapnula ho, displej se rozsvítil, a to ji uklidnilo. Vyťukala svůj kód a několikrát na obrazovku poklepala. „Funguje,“ potvrdila a schovala mobil do kapsy. Uvolnila se. Zvedla ruku a zastrčila si několik uvolněných pramenů vlasů za čelenku.

„Každopádně vám děkuji, že jste zastavil a pomohl mi. A že jste našel telefon.“ Zamžourala proti slunci. „Každý by se neobtěžoval a nezastavil.“

„A tu odřeninu si nezapomeňte nějak ošetřit,“ připomněl jí. Zdálo se, jako by měl na jazyku ještě něco, ale pak si to nechal pro sebe, obrátil se a šel zpátky k motorce.

Laura přidala, aby s ním udržela krok. Jak se pohyboval, kožená kombinéza vrzala. Laura z ní ucítila zápach a pokrčila nos. Z profilu vypadal zarputile. Znejistěla. Zaskočilo ji, že tenhle cizí chlap působí atraktivně. Nato si nasadil přilbu a zmizel v anonymitě za tmavým průzorem. Silné prsty vklouzly do kožených rukavic a vyhoupl se na motorku. Motor naskočil. Muž na pozdrav letmo ťukl rukou do helmy, rozjel silný stroj po cestě a vzdaloval se.

Pozorovala ho nehnutě, dokud z něj nezbyl pouhý oblak prachu. Vlastně se jeden druhému ani nepředstavili. Povzdechla si, vzpažila, kývala hlavou ze strany na stranu, aby se rozhýbala, protože jí záda, ruce a nohy rychle ztuhly. Jak se tak rozcvičovala, ranka na stehně ji štípala.

„Skipe!“ zavolala. Pes se objevil. „Půjdeme domů,“ pobídla ho a on vyrazil směrem k Potters Junctionu. Vydala se za ním. Zpočátku šla pomalu a toporně. Když se zase zahřála, nohy se jí uvolnily a bolest ve stehně s každým krokem ustupovala.

2. kapitola

Jake Finlay věděl, že ho otec očekává. Tedy že se někdy ukáže. Trvalo to už dvacet let. Jake si tenkrát předsevzal, že se k ničemu nenechá nutit. Jeho sestra Jess vždycky věděla, kde mu je zrovna konec. Ale to jen proto, že s ním udržovala kontakt. Ne že by ho udržoval on s ní. To, že se objeví bez ohlášení před osmou hodinou ráno, jeho otce ani nemohlo překvapit.

„Tati!“ Jake potřásl nataženou rukou. Doufal, že svým výrazem neprozradí, jak ho otcův vyzáblý obličej vylekal. Téměř všechny vlasy mu slezly, župan na vyhublé postavě plandal jako prázdný pytel. Neill Finlay budil dojem unaveného starce – jasný důkaz vážné nemoci.

„Chlapče, sou to skoro už štyry roky,“ postěžoval si starší z obou mužů a Jake sebou při té výčitce v jeho hlase škubl.

„Že by tak dlouho?“ zamumlal a překročil práh. Bágl měl přehozený přes rameno. „Město vypadá pořád stejně.“

Cestou domů si totiž nenechal ujít příležitost projet se po hlavní třídě. Nikoho tam nepotkal. Před novinovým stánkem zahlédl denní tisk a uprostřed hotelového parkoviště osamocené auto a zatoulaný nákupní vozík. Když zvedl ochranný štít, ucítil vůni právě pečeného chleba. Ne, nic se nezměnilo. Jako by od jeho poslední návštěvy doma neuplynuly čtyři roky, ale pouze čtyři dny.

Neill zavrčel: „Město zažívá krušný časy. Zbyly nám tady jen dvě banky, a to se eště povídá, že jednu z nich zrušej taky. Hotel Commercial zavřeli před pár rokama, železářství visí na vlásku. Kdo vonemocní, je namydlenej. Nemocnice je sice pořád eště v provozu, ale už se v ní nevoperuje ani nerodí. Jediným doktorem ve městě zůstal Milt Burns.“

„Vidíš,“ reagoval na to Jake. „To jsou všechno dobrý důvody, proč žít někde jinde.“ Šel za otcem chodbou do kuchyně. Běhoun byl prošoupaný, zarámované reprodukce na stěnách vybledlé. V kuchyni ležely na malém stolku rozevřené noviny, hrnek, čajová konvice a talíř posetý drobky. Ve vzduchu byl cítit spálený toust.

„Jak se ti vede?“ zeptal se Jake, hodil batoh na podlahu a jednou obutou nohou ho odstrčil do kouta.

Neill pokrčil kostnatá ramena. „Tak, jak by se dalo čekat. Počítám, že tě Jess informovala.“

„Čas od času mi napíše mejl. Zmínila se, že jsi marod.“

Žralo ho svědomí. Marně si vybavoval, co mu Jess v dřívějších zprávách vlastně psala. Nemohl si vzpomenout. V posledních e-mailech na něj konečně zapůsobila naléhavost, s jakou ho sestra nabádala, aby přijel domů na návštěvu. Právě proto tady teď byl.

„Co na to říká doktor?“

„Moc toho povídat nemůže,“ odpověděl Neill. Při tom naléval vodu do rychlovarné konvice a z kredence vytahoval další hrnek. „Tak co si dáš, synku, čaj, nebo kafe?“

Jake sevřel rty. Z otcovy úsečné řeči usoudil, že se o svém zdraví nemíní bavit. „Kafe by bodlo, dík. Černý, silný, dvě kostky cukru.“

„Toust?“

„Možná pozdějc. Zatím jen to kafe.“

Neill vzal lžičku a nabral kávu do obyčejného keramického hrnku, který Jake znal odjakživa.

„Určitěs nejel celou cestu z Melbourne přes noc, co?“

Syn zavrtěl hlavou, rozepnul si bundu, svlékl si ji a hodil ji na batoh. Pak se posadil ke kuchyňskému stolu. „Přespal jsem u kámoše v Adelaide a ráno si přivstal.“

„Tos musel vstávat hodně brzo.“ Neill se osvěžil čajem z konvice, sedl si naproti synovi a odsunul noviny stranou. Jake se chopil hrnku s kávou a napil se. Vzápětí udělal kyselý obličej, natáhl se přes stůl, z police sundal dózu a nabral si z ní další vrchovatou lžičku rozpustné kávy. Neill jen zvedl obočí. Jake pokrčil rameny a znovu si usrkl.

„Tak co?“ načal Neill hovor, zatímco prstem hrnul drobky toustu na talíři na úhlednou hromádku. „Jak se máš ty?“

„Dobře.“

Nastalo ticho. Tak jako vždycky. Zase to nepříjemné ticho, co mezi nimi panovalo uplynulých dvacet let. Jake cítil, jak ho otec šacuje pohledem. Nervózně si poposedl.

„Zdá se, žes zhubnul,“ nadhodil Neill bez ohledu na to, že tahle poznámka vyzněla ironicky, neboť sám ztratil na váze ještě víc.

„Asi jsem pár kilo shodil. V práci mám honičku. Byl jsem lehkovážnej, nedával si majzla, a než jsem odletěl do Istanbulu, měl jsem nějaký žaludeční potíže.“

„Istanbul. Tak tams pracoval?“

„Jo. Makáme na dokumentárním pořadu o uprchlický krizi.“

Neill pokýval hlavou, ale Jakeovi bylo jasné, že s největší pravděpodobností nemá ponětí, o čem mluví. Vždyť se otcův život točil jenom kolem Potters Junctionu a hospodaření.

Vtom zazvonil kov o kov, jak se zabouchla branka, a nato se ozvalo skotačivé psí zaštěknutí a po něm nakřáplý ženský hlas, Jakeovi jakoby povědomý. Strnul napětím. To snad nemůže být ona! Mrkl na otce. Ten se neohrabaně zvedl na nohy a šoural se přes kuchyň.

„To bude Laura, moje sousedka. Chodí mi venčit psa. Aspoň se s ní proběhne.“

Tak to je přece jen ona! Jake vyčkával vsedě. A zkřížil ruce na prsou. Laura. Tak se tedy jmenuje.

„Neille, buďte zdráv! Vy už jste na nohou?“

„Tady, v kuchyni!“ zvolal. Jake zaslechl vrznout zadní dveře a hned nato do kuchyně přiskákal pes.

Neill ho pohladil po sametově hebké černé hlavě a zamumlal něco laskavého. Zvíře sebou žuchlo na podlahu a tlouklo do ní ocasem. Zadní dveře se zaklaply. Z místa, kde Jake seděl, viděl přímo na kuchyňské dveře. Jakmile vstoupila, zatajil dech. Neillovi podávala nacpanou papírovou tašku, na přední straně s natištěným emblémem lékárny. Byla štíhlá, nadprůměrně vysoká. Měla na sobě krátké šortky a z nich čouhaly dlouhatánské nohy. A jaké, panečku! Toho si ostatně všiml již na silnici.

Sundala si čelenku. Obličej jí orámovaly jemné kadeře kaštanové barvy. Věděl, že když se otočí, uvidí jí na záda viset hustý pletenec vlasů. Ani tato skutečnost mu na cestě neunikla. A nejen to. Také fakt, že ji málem zabil. Zalapal po dechu. Po dlouhých měsících ježdění v rozvojových zemích najednou tady na klidných jihoaustralských venkovských silnicích podlehl sebeuspokojení. Letmým pohledem zkontroloval krvavý šrám na jejím stehně a pak se jí znovu podíval do tváře. Neušlo mu, že ho hned poznala. Sotva na něm její modré oči spočinuly, vykulila je. Začervenala se. Vyvedlo ji to z míry, ale pouze na okamžik. Mrkla a obrátila se k Neillovi.

„Nezdržím se. Ještě jsem se ani nepřevlékla, ale chtěla jsem vám přinést léky na předpis, co jsem vyzvedla včera odpoledne. Napadlo mě, že se vám dnes ráno budou hodit.“ Jake ji podezíral, že měla původně v úmyslu zůstat déle, jenže potom narazila na něj a rozmyslela si to.

„Díky, děvče,“ Neill tašku rozevřel, nakoukl do ní a hodil ji na pracovní plochu kuchyňské linky.

Jake si odkašlal a jeho otec spustil, jako by na navrátilce dočista zapomněl.

„Ach, Lauro, než odejdete, musíte se seznámit s mým synem. Todle je Jake Finlay. Přijel sem až z Melbourne.“ Otočil se k mladíkovi. „Jakeu, todlecto je Laura O’Connorová, moje sousedka.“

Jake udělal pár kroků od stolu, naklonil se k ní, natáhl ruku a řekl: „Dobrej den, paní O’Connorová, rád vás poznávám.“ Sevřel její studenou útlou dlaň. Stisk měla pevný.

„Dobrý den,“ opětovala pozdrav.

Odvrátila zrak od syna k otci. Jake cítil, jak mu tuhnou svaly. Počítal, že ho zatratí za to, co se přihodilo stěží hodinu předtím. Vždyť ji bezohlednou nepozorností div nezabil. Výčitek ho však ušetřila.

„Neille, nevěděla jsem, že máte syna,“ podivila se a vyprostila ruku z Jakeova sevření.

„Promiňte,“ zašeptal Jake a pustil ji.

„Von moc často domů nejezdí,“ ozřejmil Neill. Znělo to jako výtka. Jake si uvědomil, jak dlouho se doma neukázal, a neměl čisté svědomí. Cítil, že ho Laura pozoruje, a potlačil náhlou a absurdní touhu jí vysvětlit, proč se domovu takovou dobu vyhýbal.

„Fakt si nedáte čaj? Nic mi to neudělá,“ naléhal Neill a sáhl po dalším šálku.

„Ne, vážně. Měla bych už jít,“ vymluvila se a couvala z kuchyně ven. Nechám vás samotné; ať si se synem můžete popovídat. Mám vzít Skipa ven?“ nabídla se. „Vrata i branka jsou zavřené.“

„Díky, děvče.“

Odešla se psem v patách a zabouchla za sebou dveře.

Jake se napřímil a strnule se díval do místa, kde ještě před momentem stála. Přísahal by, že se spolu s ní z místnosti vytratilo trochu světla.

Neill zkoprněl s čistým šálkem v ruce. Tvářil se zadumaně. „Většinou když se se Skipem vrátí z ranního běhu, zůstává u mě na čaj.“

„Třeba má dneska na programu něco jinýho, ne? Tati, teď už bych si nějakej toust dal.“

Neill uklidil šálek a do topinkovače zasunul dva plátky toustového chleba.

Zadní dveře do Neillova domu Laura zabouchla prudčeji, než byla zvyklá. Leknutím sebou trhla. Jako by ji někdo pronásledoval, přeběhla přes pustý dvorek bez záhonků, proklouzla brankou a zastavila se, až když byla u sebe doma, ve svém útočišti.

Takže Neill Finlay má syna. A dokonce přitažlivého. Vysokého kolem sto pětaosmdesáti. Dokázal jí rozbušit srdce jako už dávno nikdo. Pevně opřená o kuchyňský dřez se dívala na verandu, kde vedle sebe stály seřazené květináče, čerstvě naplněné hlínou nachystanou na zasazení petržele, koriandru a bazalky. Dýchala pravidelně a zhluboka. Představovala si, jak rostliny porostou, budou svěží a voňavé. A čekala, až se jí tepová frekvence zpomalí.

Od chvíle, kdy se dva měsíce předtím nastěhovala v Potters Junctionu do chátrajícího domu po pratetě, se postupně vyvíjelo nezávazné přátelství mezi ní a postarším sousedem. Neill umíral. Metastatické nádorové buňky pomalu a bolestivě prorůstaly jeho játry a plícemi. Diagnostikován byl přede dvěma lety. Nejenže se operace, při nichž mu byly odstraněny primární nádory, ukázaly jako neúčinné, ale ani následná chemoterapie nedokázala zpomalit postup nemoci. Jeho tělesná schránka zůstávala křehká, přesto se nevzdával a rozhodně se neloučil se životem.

V protikladu k němu Laura pozvolna ožívala po ztrátě a hlubokém zármutku, které ji psychicky poznamenaly. Vracela se jí chuť žít, přibírala na váze, začínala se těšit na budoucnost a znovu nacházela potěšení v prostých věcech.

Kvůli chřadnoucímu zdraví Neill nebyl schopen cvičit svého psa. Ten bez ustání štěkal, což sousedům lezlo na nervy. Stěžovali si, všemožně vyhrožovali, a když je Laura slyšela, nabídla se, že s ním bude běhat. To, že na ni čekával, byl další podnět, aby se ráno dokázala vykopat z postele, ačkoli by bylo jednodušší si přetáhnout deku přes hlavu a nechat život bezstarostně plynout. Během několika týdnů si oblíbila jak umírajícího muže, tak jeho psa. A najednou se vynořil jeho syn. Uviděla svůj odraz v kuchyňském okně a zakabonila se.

Několikrát se setkala s Neillovou dcerou Jess. Ta měla dva malé syny a všichni k Neillovi chodili pravidelně na návštěvu. Při jedné z nich se s nimi Laura seznámila. Jess se provdala za farmáře a bydleli na pozemku rodiny Finlayových asi patnáct kilometrů jižně od města, na cestě do Magpie Creeku. Kdykoliv přišla řeč na statek, a to se stávalo často, Neill o něm zásadně hovořil sklíčeně. Laura mezi řádky vyčetla, že zeť zůstal daleko za jeho očekáváním a představou, jak by si měl coby statkář vést, a Jess pravděpodobně doplácela na zklamání na obou stranách. Jako by byla mezi dvěma mlýnskými kameny.

Zato o synovi Neill nikdy nemluvil. Proto ji setkání s Jakem Finlaym zaskočilo. Podobnost mezi ním a sestrou byla nesporná. Měli stejné oříškově hnědé oči, tvar nosu, vzdorovitý sklon brady. A podobnost s otcem? Ta už byla menší. Jenomže je šlo těžko srovnávat. Jake měl pevné rysy, kdežto jeho otec byl ztrhaný stářím a nemocí. Laura se zachmuřila ještě víc, když si připomněla, jak na ni zapůsobil dotek Jakeovy dlaně. Stisk teplých a silných prstů, který trval déle, než bývá při formálním představování zvykem. Zachvěla se a zahřívala si kůži na obnažených pažích třením. Byla jí zima; to je všechno.

Když si dala horkou sprchu a převlékla se, hned jí zase bylo teplo. Vyčistila si odřeninu a přiložila na ni nepřilnavý obvaz. Pak se cítila lépe.

Nalila vodu do konvice a vytáhla předpotopní toustovač. Po chvíli se kuchyní linula vůně opékaného chleba, až se jí sbíhaly sliny. Tlusté krajíce chleba si potřela pořádnou vrstvou másla. Uvítala, že se jí vrátila chuť k jídlu. Osobní váha jí prozradila, že je na cestě ke zdravé hmotnosti, i když si před zrcadlem stále ještě dokázala spočítat žebra.

Během jídla přemýšlela, co ten den bude dělat. V duchu si plánovala nabitý program. Dala si úkol, že ze všeho nejdřív bude pracovat na zahradě, potom sroluje koberec a odtáhne ho z obývacího pokoje v přední části domu, aby tam mohla brousit a voskovat dřevěnou podlahu. A kdyby jí zbyl čas a energie, začala by prohrabávat haraburdí v kůlnách na dvoře. Zjistila totiž, že když sebou každý večer praští na postel tělesně vyčerpaná, dokáže hned usnout, místo aby nečinně ležela a koukala do tmy a oddávala se vzpomínkám a úvahám… Byl to recept na nespavost, a většinu nocí zabíral.

Když si už jako obvykle neměli co říct a Jakea od samého zívání bolely čelisti, Neill ho doprovodil do volného pokoje. Jeho azbestocementový dům měl dvě ložnice. V předsíni jim pod nohama skřípala prkenná podlaha. Jake se na dům pamatoval už jen mlhavě – zdržel se v něm totiž přes noc jedinkrát; to když musel odložit návrat kvůli vichřici. I tenkrát ho k návštěvě přemluvila sestra. Bylo to při příležitosti otcových sedmdesátin.

„V prádelníku máš polštář a deku navíc. Jestli chceš, můžeš se vysprchovat. Kde je koupelna, si snad pamatuješ.“

Jake poděkoval na půl úst, do podpaží si strčil osušku a malý ručník na obličej, co mu otec půjčil.

„To je dobře, že seš zase doma, chlapče,“ poznamenal Neill, obrátil se k odchodu a zavřel za sebou dveře.

Jake hodil bágl na podlahu vedle postele a vzdychl. Byl vyčerpaný, bolelo ho celé tělo. Brzy ráno strávil přes tři hodiny na silnicích, a to navíc absolvoval den předtím cestu z Melbourne. Udělat si na trase pauzu na noc a přespat u kamaráda se sice zdálo jako moudrý nápad, jenomže z jednoho piva se jich vyklubalo několik, a tak byl nakonec rád, že spal alespoň čtyři hodiny.

Přepadla ho taková únava, že se ani nešel vysprchovat. Stáhl si vysoké boty, svlékl kožené kalhoty, svalil se na tenkou matraci a hřbetem rukou si promnul ospalé oči. Řekl si, že když si na chvíli schrupne, bude svou přítomnost u otce vnímat pozitivněji.

Ale i když po něm vysílené tělo toužilo a volalo, spánek se nedostavoval. Oranžové žinylkové ložní povlečení bylo cítit prachem a naftalínovými kuličkami proti molům a podle vzhledu i zápachu se dalo tipovat, že to je letité povlečení ještě ze statku. Konečky prstů přejížděl sem a tam po hrudkovitém povrchu. Vzpomněl si, že totéž dělával jako dítě. Paží si zakryl oči a nechával je pevně zavřené. Za očními víčky se mu míhaly bílé tečky a srdce mu tlouklo.

To ten kofein… a skutečnost, že se vrátil do rodného města, ačkoli přísahal, že už se v něm nikdy neukáže.

Přiměl se ležet celou hodinu, ale pořád se neklidně převaloval. Hlavou se mu honily vzpomínky. Vybavoval se mu den, kdy přišel domů ze školy a dověděl se, že od nich matka odešla. Bez jediného slova vysvětlení. Otec to vzal flegmaticky, nijak to nekomentoval. Jess zbytek týdne odmítala chodit do školy a celé dny probrečela. Jake se cítil ublížený a měl zlost. Snažil se pochopit, proč se to stalo, leč marně. Až si jednoho dne uvědomil, že musí z Potters Junctionu vypadnout. Udělal to a zanechal tam dva lidi, kterým tím ublížil a zároveň je rozhněval. A ani on se nenamáhal nic vysvětlovat. Hlasitě zaúpěl. Nemohl uvěřit, že je opět v Potters Junctionu. Jenže se v Jessině zprávě dočetl, že to je možná poslední příležitost, aby se rodina sešla. Neillova pobledlá pleť, propadlé tváře a řada lahviček s pilulkami a kapkami na okenní římse v kuchyni naznačovaly, že všechno spěje ke konci. Jake by musel být slepý a také hloupý, aby si nevšiml, že se s otcem děje něco vážného. Sestra ho asi neburcovala jen tak náhodou.

Na okamžik litoval, že se nevrátil z vlastní vůle a jednou v životě neudělal správnou věc, aniž ho k tomu někdo musel pobízet. Ale to by lhal sám sobě. Jediným důvodem, proč se tam ocitl, byla jeho vytrvalá sestra.

Překulil se na bok a pěstí praštil do zatuchlého polštáře. Venku zaštěkal Skip, bouchly dveře auta a ozval se ženský hlas.

Laura O’Connorová, připomněl si její jméno. Znovu udeřil do polštáře. Vrtalo mu hlavou, co je zač a odkud se tam vzala. Neill toho moc nenamluvil. Zmínil se jen, že se do kamenné chalupy v těsném sousedství nastěhovala uprostřed zimy a žije sama. Neuměl si představit, proč by se dobrovolně uchýlila do ústraní v takové díře, jako je Potters Junction.

Přestal si namlouvat, že v nejbližších minutách usne. Svěsil nohy z pelesti a posadil se. Prsty se podrbal na jednodenních vousech a před očima si zobrazoval nohy O’Connorové. V běžecké výstroji jí to slušelo. Nohy měla hezké. Vůbec by se nezlobil, kdyby mezi ně pronikl. Ale někdy jindy a někde jinde. Stoupl si, zívl a oběma rukama si prohrábl vlasy.

Ať krásné, nebo ne, on tady nebude dost dlouho, aby mohl dělat něco jiného než je jen obdivovat a žasnout.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola