Deon Meyer

Kobra

Originální název: Cobra

Vydáno u Hodder & Stoughton, Londýn 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Deon Meyer 2013

First published in South Africa in Afrikaans in 2013 as Kobra by Human & Rousseau.

First published in Great Britain in English by Hodder & Stoughton in 2014 as Cobra.

Translation © Jakub Kalina 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7679-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7680-6 (mobi)

1

Déšť bušil na střechu z vlnitého plechu. Deset minut po osmé ráno. Kapitán Benny Griessel otevřel na zídce široké verandy svůj kufřík a vyndal z něj nejprve návleky na obuv a pak tenké, transparentní latexové rukavice. Natáhl si je. Matně si uvědomil uctivé pohledy uniformovaných policistů a dvou staničních detektivů, kteří se schovávali před deštěm v otevřené garáži. Obavy i únava ho přešly, soustředil se jen na to, co ho čekalo v tomto velkém, starém domě.

Těžké hlavní dveře byly otevřené. Zastavil se na prahu. Šedé ráno utápělo vstupní halu v hlubokém šeru. Druhá oběť vypadala jen jako tmavá beztvará hrouda. Chvíli stál bez hnutí a zadržoval dech. Vybavil si radu doktora Barkhuizena: Neztotožňujte se. Udržujte si odstup.

Co to ve chvíli jako tahle znamená?

Rozhlédl se po vypínači. Našel ho uvnitř, hned vedle zárubně. Rozsvítil. Lustr pod vysokým barokním stropem se rozzářil ostrým bílým světlem. Ani to však nedokázalo rozptýlit ten chlad. Muž ležel na naleštěné dubové podlaze, čtyři metry od dveří. Černé boty, černé kalhoty, bílá košile, světle šedá kravata, rozepnutý horní knoflíček. Rozhozené paže, v pravé ruce pistole. Třicátník. Hubený.

Griessel opatrně přistoupil blíž. Na čele spatřil díru po kulce, šikmo nad levým okem. K pravému stékal tenký pramínek krve, teď už skoro černé. Pod hlavou otočenou na levou stranu louže, hustší, velká jako podšálek. Výstupní otvor.

S úlevou si pomyslel, že to byla jednoduchá, rychlá smrt.

Dlouze a pomalu si vydechl ve snaze zbavit se napětí v těle.

Nezabralo to.

Přelétl halu pohledem. Na starožitném stolku vpravo stála modrá váza se zeleno-bílou záplavou čerstvých lilií. Na protější straně, u stěny nalevo, spatřil věšák na klobouky a stojan na deštníky. Na stěně viselo v těžkých oválných rámech šest portrétů. Z každého na něj hleděli důstojní muži a ženy.

Podle pozice těla odhadl pravděpodobnou dráhu střely, aby nestoupl tam, kde by mohl poškodit neviditelné krevní stopy. Obešel tělo a dřepl si vedle pistole. Na hlavni zahlédl logo Glock a nápis 17 Gen Austria 9x19.

Griessel přičichl k hlavni. Nestřílelo se z ní. Vstal.

Střelec stál s největší pravděpodobností ve dveřích, oběť v podstatě uprostřed haly. Jestli byla vražednou zbraní pistole, náboj by odlétl doprava. Díval se po něm, ale nic nenašel. Třeba použil revolver. Nebo se náboj odrazil od stěny a leží pod tělem oběti. Nebo ho střelec sebral.

Podle výstupní rány skončila kulka někde ve stěně. Představil si pomyslnou čáru, která ho vedla do salonu.

Opatrně našlapoval širokým obloukem okolo těla, mezi sloupy, kde zachytil slabý pach páleného dřeva. Lustr osvětloval jen malou část prostorné místnosti a vrhal dlouhý Griesselův stín. Benny proto zapátral po dalším vypínači. Našel tři vedle sebe, hned za sloupem. Stiskl jeden z nich a otočil se. Tlumené světlo. Na stropě silné dřevěné trámy. U stěn regály plné knih vázaných v kůži. Obří stříbrnomodrý peršan, obrovské pohovky a křesla rozestavěné na dvou místech. Konferenční stolky z lakovaného zlatého dřeva. Strašná spousta lampiček a váz a kýčovité tapety – to všechno mělo vytvářet dojem dávné elegance. Uprostřed se tyčil honosný krb. Vychladlý. A napravo, za tmavě modrým křeslem, boty a nohavice třetí oběti. V pozadí, na zářivě bílé stěně, spatřil jasně červený vějíř krve, který vypadal jako veselé surrealistické dílo.

Griessel si povšiml podobností a v srdci se mu usadil neklid.

Tělo mělo stejný armádní sestřih a stejnou tělesnou stavbu – široká ramena, atletickou postavu – jako to v hale. A taky stejné černé boty, černé kalhoty, bílou košili. Ve zhmožděné ruce další zakrvácený Glock. Jen kravata mu chyběla.

Další rána v hlavě, mezi spánkem a pravým okem. Ale první kulka musela zasáhnout ruku – dva články prstu se odkutálely k bílé podlahové liště.

A pak si na okraji koberce v salonu všiml dvou lesknoucích se nábojů. Musely patřit střelci. Ležely na deset centimetrů od sebe. Jeho mysl rozjela staré známé triky – přesně slyšel a cítil, jak se to stalo. Vrah se s pistolí v ruce plížil jako stín, všiml si toho muže, dva výstřely, krev na ruce. Šílená bolest, ale jen krátká, následovaná smrtí. Na strach nebyl čas, jen krátký tichý výkřik do věčnosti.

Griessel záměrně nahlas zařval do bubnování deště, aby to všechno potlačil. Je nevyspalý. To ten pitomý stres posledních týdnů. Musí se sebrat.

Opatrně obešel tělo a dřepl si k pistoli. Úplně stejná jako ta předchozí. Glock 17 Gen 4. Přičichl k ní. Ani trocha korditu.

Narovnal se a rozhlížel se kolem sebe. Dál v chodbě spatřil dvě díry v pravé stěně.

Musel opatrně našlapovat, protože tělo, prst, pistole a krev pokrývaly celou šířku chodby. Přeskakoval z nohy na nohu až k těm dírám. Našel v nich obě kulky. Byly zavrtané hluboko v omítce. To pomůže.

Pak se vydal hledat čtvrtou oběť.

V prvním pokoji nalevo byly otevřené dveře a zatažené závěsy. Rozsvítil. Na manželské posteli ležel otevřený kufr. Na toaletním stolku modrošedá kravata a prázdné černé pouzdro na pistoli. V přilehlé koupelně našel pečlivě urovnané holení a kartáček na zuby. Jinak nic.

Zamířil do druhé ložnice. Uklizená. Dvě jednolůžka. U paty jednoho z nich malý cestovní kufr. Sako na ramínku pověšené na klice tmavě hnědé šatní skříně. V koupelně toaletní taštička.

Vyšel z pokoje a otevřel dveře na pravé straně. Vedly do velké, zářivě bílé koupelny s vanou na zvířecích nožkách, umyvadlem na mramorové desce, bidetem a toaletou.

Další dvě ložnice byly prázdné, nezdálo se, že by je někdo obýval. Poslední se nacházela úplně na konci chodby, vlevo. Dveře byly otevřené a místnost za nimi se topila v téměř absolutní tmě. Griessel rozsvítil.

Venku najednou přestalo pršet a v domě zavládlo strašidelné ticho.

Byl to velký pokoj. A panoval v něm nepořádek. Pokrčený koberec, postel nakřivo, matrace i lůžkoviny na podlaze. Židle u krásného starožitného psacího stolu převrácená, lampička na stole shozená, všechny šuplíky vytažené. I dveře masivní šatní skříně zely dokořán a oblečení bylo vyházené na hromadě před ní. V rohu velký kufr.

„Benny!“ Ticho přerušil ostrý výkřik od vstupních dveří. Griessel se tak polekal, až sebou trhl.

Dorazil kapitán Vaughn Cupido.

„Už jdu,“ houkl. Jeho hlas se ve velkém prázdném domě nesl ozvěnou.

Cupido stál na prahu ve svém dlouhém černém kabátě, který si pořídil „za pár šupů v podnikový prodejně v Salt River, pappie. Klasickej detektivní styl, Jestřáb v zimě, to ti povídám“.

A jak Griessel opatrně procházel vstupní halou, najednou si byl až příliš vědom svých pomačkaných kalhot. Alespoň že košili schoval pod tlustým modrým svetrem a bundou. Včerejší oblečení. A to Cupidovi neujde.

„Tak jak, Benny? Kolik jich tu je?“

Griessel vyšel na verandu a začal si stahovat rukavice. Temná mračna se rozplývala a prosvítající slunce ho nutilo mhouřit oči. Najednou se před ním otevřel dechberoucí výhled na údolí Franschhoek.

„Jeden zaměstnanec leží ve vinohradu. V tom slejváku jsem se k němu nedostal. A vevnitř jsou dva.“

„Jissis…“ Pak se na něj Cupido tázavě podíval. „Jsi v pohodě, Benny?“

Věděl, že má krví podlité oči a že se neoholil. Přikývl. „Jenom jsem blbě spal,“ zalhal Benny Griessel. „Pojďme se podívat na toho venku.“

První oběť ležela na zádech mezi řadami vinné révy – barevný muž oblečený v nějaké tmavě červené uniformě se stříbrným lemem. Cupido a Griessel stáli na okraji trávníku, jen čtyři metry od těla. Muž měl mezi očima velký výstupní otvor.

„Střelili ho zezadu. A dotáhli ho sem.“ Griessel ukázal na dvě mělké, deštěm vyhlazené rýhy, které končily pod mužovými patami. „A tohle jsou stopy dělníka, kterej ho tu dneska ráno našel.“

„Je to bratr,“ poznamenal Cupido a pak vyčítavě dodal: „V otrockým oblečení.“

„Pracuje v penzionu. Podle…“

„Tohle je penzion? Já myslel, že to je vinařství.“

„Je to vinařství s penzionem…“

„Jako by nevydělávali dost. Určitě seš v pořádku?“

„Nic mi není, Vaughne.“

„Byl jsi v noci doma?“

„Ne. Podle…“

„Dělals na nějakým případu, o kterým nevím?“

„Vaughne, pracoval jsem do noci. Víš, jak se ta administrativa kupí. A pak jsem usnul.“ Doufal, že Cupido už do toho nebude dál šťourat.

„V kanclu?“ zeptal se skepticky.

„Ano. Staniční…“

„A proto ses o tomhle dozvěděl tak brzo?“

„Přesně tak. Podle staničních detektivů měl tenhle zaměstnanec včera okolo devátý doplnit dříví ke krbu a přesvědčit se, jestli jsou všichni hosti spokojený. Když nepřišel domů, jeho žena si myslela, že musel vyrazit do města… A pak ho tu našli chlapi z ranní směny. A hned po něm toho v hale. Jenomže tvrdili, že byli tři.“

„Nějak se do toho zamotáváš, kámo. Vždyť jsou tři, ne?“

„Tři hosti. Vevnitř.“

„Takže máme mít čtyři oběti?“

„Jo…“

„Takže kde je číslo čtyři?“

„To je otázka. Jde o to… Máme tu tři zásahy do hlavy, Vaughne. Ten další vevnitř to dostal do ruky a do hlavy a ty dva náboje ležely takhle blízko u sebe…“

Cupidovi to hned došlo. „Jissis, Benny. Dva výstřely těsně po sobě.“

„Na pohyblivej cíl…“

Cupido jen udiveně zavrtěl hlavou. „To musel bejt šikovnej střelec, pappie…“

„Ale tohle je ještě zajímavější: v poslední ložnici jsou stopy zápasu. A teď mi řekni, proč by tak dobrej střelec s někým zápasil?“

Cupido se na Griessela ustaraně podíval. „Myslíš na to samý, co já?“

Benny tu myšlenku nechtěl vyslovit, měla závažné důsledky. Jen mlčky přikývl.

„U brány je fotograf z novin, Benny.“

„Kurva,“ zaklel Griessel.

„Únos. Kdy jsme něco takovýho viděli naposled?“

„Je to ještě horší. Ti dva vevnitř vypadají… Ty jejich postavy, vlasy, hadry… A oba drží Glock sedmnáctku. Myslím, že jsou od policie. Nebo z armády. Nebo od tajnejch…“

„To si děláš prdel.“

„A chlap, co takhle dobře střílí… Určitě má výcvik. Zásahovka, speciální jednotky, tajný služby… Něco takovýho. Profík.“

Cupido se otočil a zahleděl se k domu. „Sakra. Průser, Benny. Velkej průser.“

Griessel si povzdechl. „Přesně tak.“

„Musíme se dát do práce, pappie.“

„Musím zavolat Žirafákovi, aby to nějak skouleli s novinářema.“

Ani se nehnuli. Stáli vedle sebe se svěšenými hlavami – Cupido o hlavu vyšší než podsaditý Griessel – přemítali nad důsledky a váhali předtím, než spustí nevyhnutelný chaos.

Nakonec Cupido, jemuž v ledovém větru pleskaly cípy kabátu Jestřába v zimě, ochranitelsky položil ruku Bennymu na rameno.

„Benny, přece jenom je tu něco dobrýho.“

„Co jako?“

„Když jsem tě dneska ráno viděl, myslel jsem, žes musel zas začít chlastat. Ale dronkgat by tohle nezvládl – kdybys byl zechcanej, na nic z toho bys nepřišel…“

Otočil se a zamířil k penzionu.

2

Tyrone Kleinbooi se díval, jak tetka nastupuje do vagonu třetí třídy vlaku Metrorail 3411, který stál na čtvrtém nástupišti stanice Bellville. Bylo pondělí ráno, těsně před 8:50. Měla na sobě své nejlepší šaty, na hlavě decentní šátek a oběma rukama svírala kabelku. Trochu se poposunul, aby prázdné místo vedle něj vypadalo lákavěji.

Podívala se na sedačku, na něj a pak zamířila k němu, přesně jak čekal. Protože vypadal slušně. Pravidelný rysy, říkával mu strejda Solly. Máš pravidelný rysy, Tyi. V tomhle oboru je to výhoda.

Obor. Jako kdyby pracoval v nějakém podniku.

S povzdechem se usadila vedle něj a položila si kabelku na klín.

„Dobrý ráno, teta,“ pozdravil.

„Dobré.“ Prohlédla si jeho vysoké, hubené tělo od hlavy k patě a zeptala se: „Odkud jedete?“

„Z města, teta,“ odpověděl.

„A kam máte namířeno?“

„Do Stellenboschu, teta.“

„Vy tam študujete?“

„Ne, teta.“

„Tak co tam budete dělat?“

„Jedu na návštěvu k sestře, teta.“

„A co tam dělá ona?“

„Ona tam študuje. Sociální vědy. První ročník.“

„To je něco vznešeného, nè? Co s tím bude dělat?“

Vlak sebou trhl a rozjel se.

„Může dělat spoustu věcí, ale chce se stát doktorkou. Vloni na medicínu nešla, ale teď se tam snaží dostat.“

„Chce být lékařka?“

„Ja, teta. Je chytrá jak vopice.“

„To bych řekla. Lékařka nogal. A vy? Co děláte vy?“

„Já jsem kapsář, teta.“

Ona si na moment přitáhla kabelku blíž k tělu, ale pak se zasmála. „Ag, ale jděte,“ řekla a šťouchla ho loktem do žeber. „Vážně, co děláte?“

„Jsem malíř. Ale nemaluju obrazy. Domy.“

„Nehádala bych, že se živíte rukama, ale je to dobré, poctivé zaměstnání,“ odtušila. „Na mladého lat jako vy.“

„A kam jedete, teta?“

„Také do Stellenboschu. Také k sestře. Má dnu. Je to tak zlé, že si musí jít lehnout…“ A Tyrone Kleinbooi, černý jako pražená kávová zrna a s pravidelnými rysy, zdvořile přikyvoval a pozorně poslouchal, protože si to vážně užíval. Skoro si ani nevšiml, že přestalo pršet. Ještě že tak. Déšť jeho oboru nesvědčí. Tento měsíc toho zatím moc nevybral.

Moderní statek La Petite Margaux ležel výš na kopci. Byla to minimalistická stavba ze skleněných plátů uchycených v takřka neviditelných rámech z betonu a oceli.

Německý majitel, zjevně rozrušený, uvítal Griessela a Cupida u vstupních dveří. Byl to velký plešatý muž s krkem a rameny vzpěrače. Představil se jako Marcus Frank. „Je to velká tragédie,“ posteskl si jen s náznakem německého přízvuku, zatímco je vedl do salonu. Strop byl vysoký na dvě patra. Na obě strany se rozkládal ničím nerušený úchvatný výhled na horu a údolí.

Když vstoupili do místnosti, z pohovek vstaly dvě ženy. Jedna mladá a atraktivní, druhá starší, s nezvyklou, excentrickou aurou.

„Kapitáne Cupido, kapitáne Griessele, tohle je Christel de Haanová, naše manažerka ubytování,“ řekl Frank a soucitně se dotkl paže mladší ženy. Červené oči skrývala za slušivými brýlemi s tmavými obroučkami. V levé ruce držela kapesník a jen přikývla, jako by nedůvěřovala svému hlasu.

„A tohle je slečna Jeanette Louwová,“ pokračoval poněkud nápadně neutrálním tónem. Griessel okamžitě zpozorněl a začal si všímat řeči jeho těla. Něco tady nesedí.

Louwová jim vyšla v ústrety a podávala jim ruku. Bylo jí okolo padesáti let, měla husté světlé vlasy, zavalitou postavu a silné čelisti. Nebyla nalíčená a na sobě měla pánský černý oblek s bílou košilí a červeno-bílou pruhovanou kravatou. „Zdravím,“ řekla ponuře hlasem silné kuřačky. Pevně detektivům stiskla ruku.

„Christel a já teď na žádost slečny Louwové odejdeme,“ oznámil Frank. „Najdete nás v mé kanceláři.“

„Tak to ne,“ zarazil ho Cupido, „potřebujeme s váma mluvit hned.“

„Já si s vámi chci nejprve promluvit sama,“ pronesla světlovlasá žena autoritativním tónem.

„Prosím. Má kancelář je hned vedle.“ Frank ukázal do chodby.

„Ne. Na tohle nemáme čas,“ odsekl Cupido.

„V tom penzionu byli mí lidé,“ řekla Louwová.

„Co tím myslíte?“

„Vaughne, poslechneme si, co nám paní chce říct.“ Griessel neměl energii na dohadování. A navíc vycítil atmosféru mezi těmito lidmi. Kromě pocitu ztráty zaznamenal i tření, určité napětí. De Haanová se rozplakala.

Cupido zdráhavě přikývl. Marcus Frank něco útěšně mumlal a odváděl svou manažerku ubytování chodbou.

„Posaďte se, prosím,“ vyzvala je Jeanette Louwová a sama zaujala místo na jedné z hranatých pohovek.

Griessel si sedl, ale Cupido zůstal stát s rukama založenýma na prsou. „Co se to tady děje?“ zeptal se. Stav věcí ho očividně příliš nepotěšil.

„Jsem výkonná ředitelka Body Armour, soukromé bezpečnostní agentury v Kapském městě. Pronajali jsme si penzion a naše smlouva s La Petite Margaux obsahuje i NDA. Nemají…“

„Co to je?“ přerušil ji Cupido.

„Závazek mlčenlivosti,“ vysvětlila poněkud netrpělivě.

„Čeho se týká?“ naléhal Cupido.

„Když mi dáte možnost, vysvětlím…“

„Nemáme čas, madam.“

„To je mi jasné, ale…“

„My jsme Jestřábi. Nemáme čas na společenský řečičky a tanečky.“

„Řečičky?“ Griessel na ní viděl, že už se ovládá jen stěží. Její výraz se proměnil ve směsici vzteku a zármutku. Předklonila se a vyčítavě na Cupida ukázala prstem. „Vy si myslíte, že si tu chci povídat, když mí muži leží v penzionu mrtví? Přestaňte s tou šarádou a sedněte si, ať vám můžu říct, co potřebujete vědět. Nebo půjdu, vy se vraťte, až budete mít lepší náladu.“

„Já si nenechám rozkazovat od…“

„Prosím,“ zasáhl Griessel ostře.

Louwová se zabořila zpět do pohovky. Chvíli trvalo, než Cupido neochotně řekl: „No jo.“ I potom však zůstal stát se založenýma rukama.

Zhruba po minutě se Louwová uklidnila a obrátila se ke Griesselovi. „Nejdřív bych se ráda zeptala: kolik těl uvnitř je?“

„Dvě,“ odpověděl Griessel.

„Jenom dvě?“

„Ano.“

Přikývla, jako by tuto odpověď očekávala. „Můžete je prosím popsat?“

„Třicet až čtyřicet, krátké vlasy, atletické postavy, hladce oholení, oba drželi Glock…“

Louwová zvedla ruku – víc nepotřebovala slyšet. Zavřela a zase otevřela oči. „Jsou to mí muži. B. J. Fikter a Barry Minnaar.“

„Je mi to líto,“ řekl Griessel. „Znamená to, že pro vás pracovali?“

„Ano.“

„Co přesně dělali?“ zajímal se Cupido.

„Byli to bodyguardi.“

„Kdo byl ten třetí člověk v penzionu?“ chtěl vědět Griessel.

„Můj klient. Paul Anthony Morris.“

„Co je to zač, že potřebuje bodyguardy?“ zeptal se Cupido.

„Já… je to britský občan. To je všechno…“

„Do háje,“ zaklel Cupido, protože zavětřil komplikace.

Louwová jeho reakci nepochopila. „Kapitáne, to je vše, co jsem ochotná vám k tomu říct.“

„Madam,“ vložil se do hovoru Griessel. „V tuto chvíli máme podezření, že je… nezvěstný. A je to cizinec. To znamená…,“ pátral po správném slovu.

„Velkej průser,“ řekl Cupido.

„Přesně tak,“ přitakal Griessel. „Potřebujeme všechny informace, které nám můžete poskytnout, a to co nejdřív.“

„Proto jsem tady,“ odvětila Louwová. „Řeknu vám všechno, co vím.“

„Ale ne před lidmi z vinařství. Proč?“ otázal se Cupido.

„Kvůli tomu závazku mlčenlivosti. La Petite Margaux neví, kdo byl v tom penzionu. A já mám zase povinnost mlčenlivosti vůči svému klientovi. Proto s vámi musím mluvit o samotě.“

Cupido pokrčil rameny.

„Povězte nám, co víte,“ požádal ji Griessel.

Ona přikývla a zhluboka se nadechla, jako by sbírala síly.

3

„Minulou středu, krátce před šestnáctou hodinou, mě Morris telefonicky kontaktoval a ptal se na povahu našich služeb a na můj personál. Mluvil s… myslím, že se tomu říká oxfordský přízvuk. Odkázala jsem ho na náš web, ale on řekl, že už si ho pročetl a že se chce přesvědčit, jestli to není jenom marketing. Ujistila jsem ho, že všechna fakta jsou pravdivá. Položil mi několik otázek na výcvik mého personálu, na které jsem odpověděla…“

„Jaký mají výcvik?“ skočil jí do řeči Cupido.

„Většina mých lidí jsou bývalí tělesní strážci JAPS, kapitáne.“

„OK. Pokračujte.“

„Morris pak řekl, a teď cituji, jak nejlépe dovedu, že ‚potřebuje na čas zmizet a využít služeb velmi ostražitých, diskrétních a profesionálních bodyguardů‘. A že je potřebuje od minulého pátku. Já mu na to řekla, že se o něj rádi postaráme, a zeptala jsem se, jestli s ním můžu projít náš standardní dotazník, jehož účelem je zjistit, jaké služby potřebuje. Chtěl vědět, čeho se ten dotazník týká. Vysvětlila jsem mu, že jde o několik otázek na jeho povolání, okolnosti, příbuzné, které by bylo možno kontaktovat v případě mimořádné události, možné hrozby, časový odhad a rozpočet. Odpověděl mi, že rozpočet je neomezený a že chce naše služby využít na několik týdnů, ale jinak že by mi radši nic dalšího neříkal. Slíbila jsem, že připravím plán a cenovou nabídku a pošlu mu je e-mailem. On chtěl, abych mu raději zavolala zpátky, což jsem udělala o hodinu později.“

Griessel poslouchal její oficiální tón a přesně volená slova. Jako by hledala únik ve známém prostředí oficiálního prohlášení. Působila trochu jako vojačka. Přemítal, jestli také pracovala v policejním sboru.

„Doporučila jsem mu tento penzion a tým…“

„Proč zrovna tenhle?“ zeptal se Cupido.

„Používáme ho pravidelně. Vyhovuje našim požadavkům. Leží hodinu cesty od letiště, ale mimo město. Je na odlehlém místě s přehledným přístupem a okolím a jeho zaměstnanci znají naše potřeby a požadavky.“

„Dobře. Pokračujte.“

„Doporučila jsem Morrisovi tým dvou ozbrojených bodyguardů na denní a noční směnu. Okamžitě souhlasil a chtěl vědět, jaký je další krok k uzavření smlouvy. Požádala jsem o zálohu ve výši týdenní sazby. On…“

„Kolik?“ zeptal se Cupido. Spustil ruce a sedl si do křesla vedle Griessela. „Jak vysoká byla ta záloha?“

„Něco přes pět tisíc dvě stě liber. Okolo sedmdesáti tisíc randů.“

„Za týden?“ opáčil nevěřícně.

„Přesně tak.“

„A on to zaplatil?“

„Do půl hodiny. A další den, ve čtvrtek, mi poslal e-mailem sken svého pasu, o který jsem ho požádala kvůli identifikaci a registraci. Zjistila jsem z něj, že jde o šestapadesátiletého britského občana. Později ten den mi telefonicky sdělil podrobnosti o svém příletu. Já mu během toho hovoru vysvětlila procedury na letišti a dala mu popis svých mužů, kteří na něj budou čekat. Tím moje komunikace s ním skončila. Fikter a Minnaar ho v pátek odpoledne vyzvedli na letišti – přiletěl letem SA337 z Johannesburgu, který přistál v patnáct deset.“

„Z Johannesburgu?“ otázal se Cupido. „Takže neletěl z Anglie?“

„Je možné, že ze Spojeného království přiletěl do Johannesburgu a poté pokračoval navazujícím letem do Kapského města. To nemohu potvrdit.“

„Dobře. Pokračujte.“

„V patnáct sedmnáct mi Fikter SMS zprávou potvrdil, že Morris v pořádku dorazil a v šestnáct padesát dva mě další zprávou informoval, že jsou v penzionu La Petite Margaux a všechno je v pořádku. V pátek sloužili noční směnu a denní směnu pak převzali Stiaan Conradie a Allistair Barnes. Oba týmy se mi hlásily SMS zprávou na začátku a na konci každé směny. Nikdo nehlásil žádné potíže. V neděli ráno, na konci noční směny, jsem Fikterovi volala, abych se zeptala, jak to jde. Řekl mi, že Morris je velmi zdvořilý a kultivovaný muž a že působí klidně a vesele. Conradie a Barnes jsou v tuto chvíli dole u brány. Jsou připraveni si s vámi promluvit, jakmile je JAPS pustí dovnitř.“

„Takže si to ujasníme,“ řekl Cupido. „Všechno, co víte, je to, že tenhle ou je Brit s nóbl přízvukem a sedmdesáti tisíci, který může jen tak vyhodit oknem. Žádná adresa, žádný povolání, nada. Klidně to může být sériovej vrah.“

„Správně.“

„Ale přesto takovýmu člověku klidně pronajmete bodyguardy?“

„Kapitáne, když máte hotovost a chcete si koupit nové auto, prodejce se vás také neptá, jestli máte záznam v trestním rejstříku.“

„Polda s hotovostí na nový auto? To sotva. A není to to samý.“

„Jak to?“

„Bodyguard je tak trochu osobní, nemyslíte?“

Louwová se začala znovu předklánět a Griessel se zeptal: „Když jste s ním mluvila po telefonu, zněl vystrašeně? Úzkostlivě?“

Žena zavrtěla hlavou. „Ne. Během toho hovoru jsem došla jen ke dvěma závěrům. Jednak že podobné služby v minulosti nevyužíval, a pak že toho o sobě chce prozradit co nejméně.“ Podívala se na Cupida. „A to není neobvyklé. Služby osobní bezpečnosti jsou ze své povahy diskrétní. Většina našich klientů jsou obchodníci, kteří nechtějí hlásat do světa, že…“

„Proč ne?“

„Chtějí zůstat nenápadní. A také si myslím, že nechtějí urazit své hostitele. Přijíždějí obchodovat s místními společnostmi a jen samotný fakt, že si najímají bezpečnostní agenturu, dává jasně najevo, že si myslí, že JAR je nebezpečné místo.“

„Tak proč ty služby využívají? Vždyť zločinů proti turistům je zanedbatelné procento.“

„Jedná se o obecné mylné přesvědčení cizinců…“

„Které s radostí zneužíváte. Je možné z jeho e-mailové adresy poznat, kde pracuje? Nebo třeba jakou má doménu?“

„Byla to adresa z Gmailu. A začínala Paul podtržítko Morris patnáct nebo tak nějak.“

„A platba té zálohy? Bankovní převod?“

„Ano. Ze švýcarské banky Adler, pokud se pamatuji správně. To vám ještě potvrdím.“

„Madam…,“ začal Griessel.

„Prosím. Já nejsem žádná madam. Říkejte mi Jeanette.“

„Ti dva bodyguardi v penzionu…“

„B. J. Fikter a Barry Minnaar.“

„Ano. Jak je to dlouho, co odešli z JAPS?“

„Asi sedm osm let…“

„Jak dlouho pro vás pracují?“

„Od té doby. Mohu vás ujistit, že ten útok nijak nesouvisel s…“

„Ne, na to nenarážím. Jak… dobří byli?“

To už ho pochopila. „Používám jen ty nejlepší. Každý rok navíc podstupují udržovací výcvik a zkoušky zdravotní způsobilosti, střelby a sebeobrany. Každých šest měsíců je testujeme na drogy. Mohu vás ujistit, že Fikter a Minnaar byli výjimeční agenti.“

„A přesto…,“ ozval se Cupido skepticky.

Jeanette se konečně přestala ovládat. Roztáhla nohy od sebe, překlonila se a opřela se lokty o kolena. „Já vám něco povím. Kdybyste nebyl policajt, hned teď bych vám dala přes hubu.“

Mladá žena, jen o málo starší než Tyrone Kleinbooi, se podívala na hromádku poznámek a pak na obrazovku počítače. „Stále dlužíte sedm tisíc randů,“ oznámila mu precizní angličtinou.

„Proč na mě mluvíte anglicky? Myslel jsem, že tohle má být afrikánská univerzita,“ zabručel Tyrone. „Tohle je všechno, co teď můžu zaplatit. Tisíc dvě stě padesát.“

Žena se trochu naježila. „Je jedno, jakým jazykem vám to řeknu, pane, die rekening is agterstallig. Jste v prodlení. Výsledky se vydávají až po úplném splacení.“

V rozladění ji začal provokovat. „Mluvte si afrikánsky, jak chcete, já stejně poznám, že jste holka z Cape Flats.“

„Ek kom van die Pniel af, já nejsem z Flats. A vidím, že v peněžence máte ještě další peníze. Ví váš tatínek, co máte za lubem?“

„Jirre,“ řekl Tyrone Kleinbooi. „Co tam na tom počítači máte za jméno, děvenko?“

„Nadia Kleinbooi. A nejsem žádná ‚děvenka‘.“

„Vypadám snad jako Nadia?“

„Jak to mám vědět? V tomhle počítači je tolik divných jmen.“

„Nadia je moje sestra, děvenko. Nemáme maminku ani tatínka. Tohle jsou peníze, co jsem vydělal vlastníma rukama, versta’ jy? A to, co mi zbylo v peněžence, jí teď půjdu dát, aby mohla zaplatit nájem za byt. Takže mě laskavě přestaňte soudit. Mějte srdce, platíme, co můžeme, a ona sakra dřela, ty výsledky patří jí, ne vám – tak proč se na ně nemůžeme podívat?“

„Já pravidla nevymýšlím.“

„Ale můžete je trochu obejít, net ’n bietjie. Pro bratra.“

„A přijít o práci? Ani ve snu.“

Tyrone si povzdechl a ukázal na obrazovku před ní. „Vidíte je tam?“

„Ty výsledky?“

„Ja.“

„Vidím.“

„Prošla?“

Její tvář nic neprozradila.

„Ag, prosím, sestro,“ naléhal.

Ona se nejprve rozhlédla na obě strany a pak tiše a rychle řekla: „Prošla moc dobře.“ Vzala si peníze a začala počítat.

„Dankie, sestro,“ poděkoval a otočil se k odchodu.

„Jy kannie net loep nie, musíte ještě počkat na paragon.“

„Sien jy, já věděl, že Flats zabere.“

Table of Contents

1

2

3