Zdeněk Grmolec

POD KŘÍDLEM ANDĚLA

Obálka Emil Křižka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zdeněk Grmolec 2016

© Obálka Emil Křižka, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7675-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7676-9 (mobi)

Poděkování

Děkuji pánům Georgu Sorellovi a Pavlu Váňovi za pomoc při tvorbě tohoto románu.

„Kdo bude píti víno vyslyšení?“

Bohuslav Reynek

Prolog

V napjatém tichu vídeňského Hofburgu byl slyšet pláč ženy sklánějící se nad postýlkou. Z každého nádechu a výdechu dítěte zjišťovala, kolik stojí tvorečka v postýlce námahy, aby se dočkal dalších minut života. Ani největší přepych a nejdokonalejší péče, jakou si mohla matka přát, nedokázaly zabránit nemoci, která dítěti zvětšovala hlavu a ubírala života. Hydrocefalus, tak pojmenovali doktoři tu hnusnou nemoc.

Ženou sedící u postýlky byla císařovna Amálie Vilemína, choť císaře Josefa I. Habsburského. Není to tak dávno, co chlapečka pokřtili stejně, jak se nazýval Josefův otec – Leopold. Spal po utišujícím lektvaru, ale na jeho tváři bylo znát, že bojuje s nemocí, bolest občas pohnula jeho víčky a zacukala malými rty, které jako by křičely jedinou otázku: Proč já? Podobnou otázku si kladla i císařovna: „Proč právě můj chlapeček, následník rakouského trůnu? A co když se už nenarodí další?“

Ani tichá modlitba nezmenšila její utrpení.

Majordomus ohlásil císaře Josefa I. A pak tři lékaře, kteří se měli poradit o stavu nemocného a určit, jak ho dál léčit. Jeden z nich sáhl malému na krčnici a smutně pokýval hlavou. Hofburgem se ozval pláč a všechny vídeňské zvony se rozezvučely umíráčkem.

***

Po pohřbu se císař Josef zavíral týden ve své pracovně, postil se, nepřijímal návštěvy. Vstoupit mohl jenom komorník a císařovna, ale ta prožívala smutek stejně, zavřená ve svých pokojích. Savojský diplomat hrabě San Martino, známý svými sarkastickými poznámkami, utrousil, že císařův smutek určitě musí být velmi hluboký, když ani nenavštívil jedinou ze svých mnoha milenek.

Kancléři Janu Václavu hraběti Vratislavu z Mitrovic konečně dovolili vstoupit do císařovy pracovny.

„Veličenstvo, upřímně s vámi soucítím…“

„K věci, hrabě, máte určitě něco naléhavého, když jste se tak dožadoval vstupu.“

„Veličenstvo, domnívám se, že po úmrtí našeho drahého Leopolda Josefa bude nutné přemýšlet o pokračování habsburského rodu. Jako váš oddaný služebník…“

„Milý hrabě, oceňujeme vaši starost. Máte pravdu. Císařovna může ještě porodit dalšího následníka, ale musíme se pojistit. Oženíme bratra Karla. Je mu již jednadvacet, věk na to má. Přemýšleli jsme nad nevěstou a vybrali dvě kandidátky.“

Císař předložil hraběti list, na kterém byla napsána dvě jména: Marie Viktorie Savojsko-Carignanská, Alžběta Kristýna Brunšvicko-Wolfenbüttelská.

„Váš názor na ta jména, pane hrabě?“

Vratislav z Mitrovic se odmlčel a přemýšlel, pak odpověděl: „Veličenstvo, v krvi Alžběty Kristýny koluje krev Welfů a její předkové byli přijímáni na západních dvorech již v dávných dobách.“

Takticky ovšem nedodal, že to byly doby, kdy byla habsburská dynastie ještě v plenkách.

„Je tu však jeden problém,“ pokračoval Mitrovic, „Alžběta Kristýna je luteránka. Domnívám se, že pokud by o ni usiloval sám bratr Josefa I., člen tak významného rodu, který se momentálně dost úspěšně pokouší o španělský trůn...“

„Milý hrabě, víte přece, že tyto obdivné superlativy nemáme rádi.“

V soukromí, ty malý pokrytče, nikoliv na veřejnosti, pomyslel si Mitrovic a dodal: „Zkrátka se domnívám, že by přestoupila na katolictví.“

„Marie Viktorie má ovšem vlivného přímluvce,“ císař pokrčil rameny, „svého strýce a našeho drahého vojevůdce Evžena Savojského. Myslíme ale, že vhodnější bude Alžběta Kristýna. Máte pravdu v tom, hrabě, že Alžběta Kristýna má dobrý rodokmen, rozhodně lepší než Marie Viktorie. A je tu ještě další důvod. Německá princezna by mohla sehrát významnou roli v otázce spojenectví Vídně a Londýna. Její příbuzný, hannoverský kurfiřt, má po smrti Anny Stuartovny nastoupit na anglický trůn. Dobrá tedy, Alžběta Kristýna. Se Savojským už to nějak vyřídíte, že ano.“

„Jistě, Veličenstvo.“

Pod milým úsměvem skryl Mitrovic rozladění – zase to hodil na mě! Ale od čeho jsou tu kancléři? Přece od toho, aby vyřizovali nepříjemné věci za své panovníky.

„A propos, milý hrabě, máme pro vás ještě jeden úkol. Kdo jiný než tak obratný diplomat jako vy by tento sňatek dojednal? Pověřujeme vás tedy poselstvím do Brunšviku.“

Když vy lichotíte, Veličenstvo, tak s nádechem ironie. A samozřejmě když něco potřebujete, pomyslel si Mitrovic.

„Svému milému bratrovi Karlovi tu radostnou novinu sdělíme sami. Určitě nepohrdne prý krásnou a inteligentní čtrnáctiletou dívkou.“

Mitrovic se uklonil: „Jak si přejete, Veličenstvo. Je tu ale ještě jedna věc. Před nedávnem jste mě pověřil vypracováním návrhu zákona, který by řešil neutěšenou situaci v židovských ghettech...“

„Ano, jistě, židé se nám přemnožili!“

„Veličenstvo, přimlouval bych se za mírné řešení tohoto delikátního problému. Nezapomínejme prosím, že židy potřebujeme, jsou vynikajícími obchodníky a poskytují nám půjčky. Nikdo jiný tak jako oni nedovede obstarat peníze a peníze jsou krví hospodářství. A navíc poměry, v jakých žijí, si nezpůsobili sami. Neváhal bych otevřít brány židovských ghett.“

Při pohledu na císaře Mitrovic pochopil, že se tímto návrhem nezavděčil. Naopak, císařův typicky habsburský vysunutý spodní ret vtáhl císař pod horní a takto sevřená ústa nevěstila nic dobrého. Kdo asi monarchu naočkoval, aby přísně zakročil proti židům? Hraběti se před očima mihla tvář zpovědníka Tönnemanna.

„Ne, ne, hrabě. Váš návrh není dobrý, židé byli přece odjakživa našimi nepřáteli, jejich víra... však víte. Zklamal jste nás. Vypracováním zákona pověřím někoho jiného! Můžete odejít.“ Mitrovic chtěl císaři odpovědět, ale když viděl jeho sevřené rty a pohled, který nesnesl odpor, uklonil se a odcházel. Jak spráskaný pes, pomyslil si o sobě.

***

Hrabě Mitrovic byl rád, že se může za této situace věnovat přípravám na cestu k brunšvickému vévodovi. Jak tak znal císaře, bylo mu jasné, že až přijede, bude jeho nepřízeň tatam. Na přípravu stačily tři dny.

Mitrovic se na vévodu, Kristýnina dědečka, těšil. Byl to milý pán pronášející občas tak lechtivé vtípky, že se přítomné dámy červenaly. Bylo mu jasné, že brunšvický vévoda sňatek podpoří. Bude to obrovský mocenský vzestup jeho rodové linie! Vévoda určitě nenamítne nic proti tomu, aby byla jeho vnučka odňata nekatolickým rukám. Není přece tak naivní, aby si myslel, že se španělskou královnou stane luteránka! A Karel? Co jiného by si mohl přát? Severoněmecká kněžna Alžběta Kristýna je prý jednou z nejkrásnějších šlechtičen Evropy, má vytříbené vystupování a zná kromě němčiny několik dalších jazyků. Mitrovic pokládal sňatek Kristýny s Karlem za hotovou věc.

I když cesta ubíhala pomalu, ve vypolstrovaných sedadlech pohodlného kočáru se cítil příjemně. A tak hned za Vídní usnul. Asi za hodinu se náhle probudil. Nemohl uvěřit tak strašnému snu! Zdálo se mu, že vidí člověka ležícího ve tmě a vznášejícího se v prostoru uzavřeném jakousi dřevěnou zdí. Bylo to k zešílení, protože ze všech stran se ozývalo bušení, jako by stovka mužů vzala kladiva a do těch stěn tloukla. Podařilo se mu do té místnosti vstoupit, podívat se na toho muže. Byl to on sám, těžce dýchal, všelijak se kroutil a snažil se vymanit ze sevření. Žádné ruce ho ale nesvíraly. Snažil se sám sobě pomoct, roztahoval ležícímu nohy, ruce, křičel na něho, aby zhluboka dýchal, ale dechu se mu nedostávalo a nakonec nastalo v té tmavé místnosti ticho. Hrozné ticho, stokrát hřmotnější a burácivější než bušení kladiv do dřevěné stěny. Utíkal od sebe, mrtvého člověka, zakopl o práh a zůstal ležet, krátil se mu dech, potil se, vzlykal, snažil se roztáhnout ruce a nohy, protože měl pocit, že ho svírá jakýsi krunýř, ale marně. Umřel podruhé.

Pověrčivý kancléř nařídil svému lékaři, aby mu po smrti propíchl srdce jehlicí a zamezil tak dvojímu umírání. Sen mu znepříjemnil cestu natolik, že ho ani velkolepé uvítání vévodou Antonínem Oldřichem neutěšilo. Tvářil se sice, jak vyžadovala etiketa, ale musel vypít hodně vína, aby dojem z tíživého snu oslabil. Alžbětu Kristýnu znal jako malé děvčátko, ale co z ní vyrostlo, bylo nad očekávání. Dívku s tak čistou bílou pletí snad ještě neviděl. Kdyby měl tuto nádheru přirovnat k nějaké květině, byla by to lilie, bílá vznešená lilie. Po liliích voněla i sama kněžna. Její vůně ovšem pramenila z dokonalého parfému brunšvických voňavkářů. Nebo snad dokonce pařížských? Ale ani Kristýnina vůně a krása nedokázaly hraběte uklidnit, zážitek nepříjemného snu se pořád vracel.

O rok později konvertovala Alžběta Kristýna na římskou víru a v dalším roce, sedmnáctistém osmém, se konala svatba. Karel byl svojí šestnáctiletou nevěstou nadšený a její bělostná pleť způsobila, že ji hned o svatební noci nazval svojí Bílou Lízou.

***

Císařovně Amálii Vilemíně se sice narodilo další dítě, byla to ale holčička, a tak se císaři potvrdilo, že udělal dobře, když svého bratra Karla oženil. Z narození dcery byl zoufalý a svůj smutek léčil svérázným způsobem. U svých milenek. A byl to opět savojský vyslanec, kdo v nejvyšší rakouské společnosti utrousil, že ve Vídni snad neexistuje bordel, který by císař v přestrojení nenavštívil. Mitrovice ta poznámka rozčílila. Už dlouho chtěl, jak se vyjádřil před svým hofmistrem, „tomu savojskému posměváčkovi zavřít zobák“. Předvolal si ho. San Martino nebyl jen mistrem ironie, ale také mistrem v umění ze všeho se vykroutit. A kroutil se před Mitrovicem a kroutil, zapomněl však, že narazil na tvrdou českou palici, a tak mu kroucení nebylo tentokrát nic platné. Jejich rozhovor nabýval na síle a končil ostrou pointou.

„Pane vyslanče, jestli ještě jednou uslyším o vašich lžích, vyvodím z toho důsledky!“

„Mých lžích, Milosti?“ Jizlivosti by mohl savojský vyslanec rozdávat.

„Máte štěstí, že se o vašem lhaní ještě nedozvěděl císař!“

„Císař, pane kancléři, má jiné starosti. Možná by chtěl tu moji ‚lež‘ ututlat.“

„Nerozumím vám. Nemluvte v hádankách. K věci, pane vyslanče. Co by měl císař skrývat?“

„Třeba to, jakou nemoc chytil u jedné z vyhlášených vídeňských kurtizán. A můžete si moji zdánlivou lež ověřit, Milosti.“

To Milosti vyslovil tak provokativně, že se Mitrovic už neovládl, přistoupil k němu, brunátný v obličeji, a zakřičel: „Ven! A počítejte s odvoláním!“

San Martino se otočil na patě a stále s úsměvem ve tváři odcházel. A tak se přímá česká povaha střetla na rakouském dvoře s dokonalým francouzským diplomatickým pokrytectvím.

Mitrovic požádal svého hofmistra, aby mu sehnal císařova lékaře Johanna Ferdinanda.

***

Lékaře sehnali až večer. Kancléř Vratislav z Mitrovic se za tu dobu uklidnil. Posadili se ke krbu a nechali si nalít víno.

„Podivné řeči kolují, milý doktore, po vídeňském dvoře.“

„Milosti, ty přece kolovaly vždycky.“

„Tentokrát jsou to ovšem řeči velice znepokojivé, trousí je sice náš známý vtipálek San Martino, takže by se nad nimi dalo mávnout rukou, ale jejich obsah je znepokojivý…“

„A čeho se týkají?“

„Něčeho, o čem byste měl vědět vy jako první, příteli.“

„Hm, nějaká nemoc?“

„Ano, přímo císařská.“

„Tak ono se o tom už šeptá i u dvora? A dokonce to ví i Martini? To znamená, že to bude za chvíli vědět celá Evropa.“

„Bože můj, tak je to pravda?“

„Ano, Vratislave, je nakažený. A navíc, je to hrozné, nakazil i císařovnu. Nemusím ti snad zdůrazňovat, že ses dozvěděl tyto skutečnosti jako můj přítel…“

„Přirozeně, Johanne. Ale to znamená, že se asi dalšího dědice trůnu od císařovny už nedočkáme!“

„Je to velmi pravděpodobné.“

„Děkuji, Johanne, že jsi mně to řekl, jde o důležité dynastické zájmy! Můžeme tedy počítat s tím, že novým císařem se stane Josefův bratr Karel!“

Lékař jen pokýval hlavou. Chvíli ještě mlčky popíjeli vynikající víno pocházející ze svahů kolem Rýna. Lékař přemýšlel o tom, jak vyléčit císařský pár z francouzské nemoci, a Mitrovic dumal o pravděpodobném novém císaři Karlovi. Bude dobrým vladařem? Bude schopen dotáhnout do konce pro stát tak důležitou berní a správní reformu? Neopustí ekonomickou zásadu merkantilismu, kterou vyznával Josef? Ale přemýšlet o tom je snad předčasné, Josef může žít ještě dlouhá léta!

***

Císař Josef I. už nezplodil žádného mužského potomka a zemřel v roce 1711. Savojský vyslanec San Martino tvrdil, že naštěstí v náruči jedné mladé půvabné komtesy, a ne nějaké běhny. Mitrovic věděl, že je to nesmysl, protože Josef zemřel na neštovice ve vlastní posteli, savojského vyslance už ale potrestat nestihl. Sám zemřel náhle, povolali k němu jeho přítele doktora Johanna Ferdinanda. Lékař stál nad jeho tělem s jehlicí v ruce, měl splnit, co kdysi hraběti slíbil. Hrabě chtěl, aby mu doktor po smrti probodl srdce jehlicí. Měl prý jakýsi sen… Lékaři probíhaly hlavou jejich rozhovory, měl Mitrovice rád, ruka ne a ne se pohnout. A věřil ve své lékařské zkušenosti, poznal přece, že nastala smrt, je zbytečné prznit přítelovo tělo! Mrtvé tělo nechal ihned převézt do Prahy, kde si přál být Mitrovic pohřben.

1. kapitola

Jelek Nadel se chystal, jako už deset let, zavřít bránu pražského židovského ghetta. Do uzavírací hodiny chyběly dvě minuty. Může tedy ještě chvíli přemýšlet o svém osudu. Proč Hospodin dopustil, že je ve třiceti sám a ještě se neoženil? Nevypadá přece nijak odpudivě a úplně chudý také není. Jeho rodina žila v Praze odnepaměti, proč by měl nyní jeho rod vymřít? Zůstal poslední, neměl bratry ani sestry a rodiče jsou již mrtví. Má se ještě pokusit najít manželku? Ale kde? Výběr není velký. Ale má vůbec smysl rodit do tohoto světa židovské děti? Stovky let jsme byli pronásledováni a i nyní, na počátku osmnáctého století, je to stejné. Zavírají nás do ghett, omezují naše práva, jsme pro ně jakýmsi podřadným druhem lidí, a možná ani tím ne. Jsme pro ně vůbec lidi? Jeleku, vzpamatuj se, napomínal sám sebe. Vzpomeň na Hospodina a nerouhej se. Představení ghetta ti svěřili důležitý úkol, strážit bránu. Máš svoje místo ve světě, tak plň, co máš!

Nikdo nesměl po zavírací hodině z ghetta ven a nikdo nesměl dovnitř. Jen jedenkrát se stalo, že Pražané porušili toto pravidlo – pogrom. Bože můj, raději nevzpomínat.

Jelek chtěl zavřít bránu, ale uslyšel z levé strany pláč. Běžel k tomu místu a na zemi uviděl chuchvalec hadrů, ze kterého hleděly velké oči. Modré, jaké určitě nemá žádný žid. Neměl by si dítěte všímat a zavřít bránu, ale jestli to udělá, to malé zemře. Jistě je sem dala nějaká zoufalá žena. Ale proč právě sem, k židovské bráně? Nejde o nějakou lest? Nechtějí to dítě u nás najít křesťané a obvinit nás z nějakého pekelného sabatu, při kterém je obětováno křesťanské batole? Nestalo by se tak poprvé. Hospodine, co si počít? Užuž se chystá, že zavře bránu, aby nepřivedl židovskou obec do maléru. Ale ty oči a ten pláč! Kdyby nechal umřít živého tvora, porušil by přece Boží zákon!

Byly už dvě minuty po zavírací hodině. Ještě se nestalo, že by se opozdil. Nyní byla ale brána stále otevřená a Jelek seděl na bobku a hleděl na dítě. Je bez ženy, dokázal by se sám postarat o tak malinké stvoření? Dokázal. A co okolí? Musel by to malé vychovávat tajně! Možná taky ne… Bože, brána je stále otevřená, co kdyby šel kolem nějaký představený obce! Vzal rychle dítě do náruče a položil je na židovskou stranu města. Zavřel bránu a v té chvíli věděl, co udělá.

Zatímco zavíral Jelek Nadel bránu, netušil, že se na radnici sešli nejvyšší představitelé ghetta. Očekávali, že přijde i vzácný host, finančník ben Ismael, který má důvěrné styky s hrabětem Šporkem, sídlícím ve východočeském Kuksu. Pozvali také moudrou Abigail, aby přednášela o univerzitě v Javne. Abigail byla jedinou dcerou Samuela Hellera, potomka slavného rabína Lipmana Levi Hellera. A protože Samuel Heller jiné děti neměl, rozhodl se poskytnout své dceři nejvyšší vzdělání, jako kdyby byla jeho synem. Málokterý muž se Abigail vzdělaností vyrovnal.

„Univerzita v Javne se stala duchovním centrem židovstva po zničení Chrámu a Jeruzaléma císařem Titem a židé museli odejít do různých koutů světa.“ Abigail se zamýšlela nad příčinami porážky židů a za jednu z nich označila skutečnost, že příliš přemýšleli, teoretizovali a spekulovali místo toho, aby bojovali. Svůj proslov ukončila slovy: „Vzdělání znemožňuje odpor!“

Proti této myšlence se zvedla u poloviny představených vlna nesouhlasu. Rabi David Oppenheim okřikl bouřlivé shromáždění, jeho mohutný hlas zaduněl mezi stěnami zasedací místnosti a umlčel nesouhlasné výkřiky. Stalo se tak ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil ben Ismael ve stavu, v jakém ho dosud nikdo neviděl. Tvář zkroucená utrpením, úzké rty nebylo v bledém obličeji možné zahlédnout.

„Císař chystá proti židům zákon, který mezi námi způsobí katastrofu. Bude se smět narodit daleko menší počet židovských dětí než doposud.“

***

Sotva sebral Jelek dítě ze země, utišilo se. Na náruč bylo asi zvyklé. Tma postupovala naštěstí rychle a chabé osvětlení několika loučemi nezabránilo, aby se v ní neztrácely obrysy synagogy a vedlejšího domu, ke kterému Jelek mířil. Channah Oppenheimová a její muž Mořic byli jedinou záchranou pro drobečka, který si v usínání cumlal palec.

„Ale co se s ním stane, když odmítnou?“ ptal se sám sebe Jelek. Nechtěl domyslet. Věděl, jak Channah a Mořic touží po dítěti, a proto doufal v dobrý konec. Nemýlil se. Když položil uzlíček na stůl a ozval se z něj pláč, Channah neváhala a přivinula dítě na prsa. Mořic chvíli bručel, ale když viděl svoji ženu, jak se něžně usmívá na batole, povzdechl a pokýval hlavou. Štěstí trvalo jen do chvíle, kdy se objevila hlavička se světlými vlásky a kdy Mořic přiložil k dítěti svícen, aby se na něj mohl lépe podívat.

„Má světlé vlasy a modré oči! Je to křesťanské dítě. Proboha, Jeleku, kde jsi je sebral?“ V Mořicově pohledu na Channah visela obava jak velké zapadající slunce nad Prahou.

„Nemůže tu zůstat, způsobilo by neštěstí!“

„Leželo u brány,“ ozval se tiše Jelek, „neměl jsem to svědomí, abych je tam nechal!“

„Svědomí, svědomí, co my s tím!“

„Mořic, ty přece dobře víš, co my s tím,“ ozvala se Channah, „půjde na obřízku, co jiného, není to první žid, který se narodil s modrýma očima. A vlasy mu možná ztmavnou.“

„Obřízku?“ uchechtl se Mořic, „a jak víš, že je to kluk?“

Channah rychle zbavila dětské tělíčko látky. To malé trčící mezi nožkami dítěte způsobilo úsměv na její tváři. Mořic se na ni podíval a z jeho pohledu Jelek vyčetl, že rodinka Oppenheimova má dalšího člena.

„Zajdu za doktorem Justem, ať ho obřeže co nejdřív.“

„Co kdyby se jmenoval Daniel?“ uslyšel ještě svoji ženu, když otevíral dveře.

***

Mořic nenašel Justa doma, od jeho ženy se dozvěděl, že je na zasedání představených. Rozhodl se na něho počkat před radnicí. Čekal asi hodinu, užuž chtěl odejít, když se elita ghetta objevila před východem z radnice. Co se stalo? Dříve sebevědomí panovační muži nyní mlčeli pohroužení do sebe. Rychle přistoupil ke svému příteli a požádal ho, aby hned zítra malého Daniela obřezal. Justus se podivil, Channah nebyla přece těhotná.

„Zítra ti to vysvětlím, Juste.“

Jejich rozhovor slyšel rabi, zpozorněl, ale zprávy od ben Ismaela mu nedovolily se tím zabývat. Hrozné časy se valily na židy.

Ještě než stačil Justus příštího dne vytáhnout z futrálu nůž ostřejší než břitva, ještě než stačil malý Daniel, nyní už umytý a v čistých peřinkách, zakřičet bolestí, vřítil se do místnosti rabi: „Co je to za dítě? Kde jste je vzali?“

Jelek třesoucím se hlasem rabimu vysvětlil, jak k dítěti přišel.

„Zbláznili jste se? Co když se úřady dozví, že jste obřezali křesťanské dítě? A právě teď, když se na nás něco chystá! Musíte je vrátit, mohli byste způsobit pogrom!“

„Milý strýčku, vážím si tvé moudrosti a obezřetnosti,“ promluvila Channah, „ale vrátit ho křesťanům také nemůžeme. Obvinili by nás z únosu a dalších zlých úmyslů. Víš přece, čemu křesťané věří. Málokrát si mysleli, že jejich děti obětujeme?“

„Channah, tu strašnou věc ani nevyslovuj! Vím, vím, co by se mohlo stát. Hospodine, vyslyš naše prosby a poraď, jak dál!“

Table of Contents

Prolog

1. kapitola