Le test. Une expérience inouïe: la preuve de l’après- vie?

Copyright © Éditions Albin Michel, Paříž, 2015

Translation © Kateřina Neveu, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-133-4

ISBN mobi 978-80-7565-134-1

„Přirozená smrt drahého člověka nám přináší osvícení.“

Michka

Úvod

Když zemřel otec, vložil jsem mu do rakve čtyři předměty. Nikomu jsem o tom neřekl. Nějaký čas poté jsem se setkal s médii, s lidmi, kteří tvrdí, že komunikují s mrtvými.

Podaří se jim zjistit, o jaké předměty šlo?

Byl to experiment.

Můj otec, Jean-Pierre Allix, zemřel 16. června 2013 ve věku osmdesáti pěti let. Byl to obdivuhodný otec, miloval jsem ho a miluji ho dál. Naučil mě být člověkem, pro kterého je ze všeho nejdůležitější umět dodržet slovo a být čestný. Naučil mě být náročným k sobě i k ostatním, být hrdý na svoje předky. Naučil mě být zvědavý, dokázat rozeznat důležité věci a bez předsudků naslouchat druhým. Vlastním příkladem mi ukázal, že život je plný překvapení a že právě schopnost údivu nás v životě uchrání před zoufalstvím. Naučil mě dívat se, číst, porozumět a hledat. Díky němu jsem objevil Tolstého, Flauberta i Stendhala a naučil se, jak správně sestavit větu, aby něco říkala, dávala smysl a přitom se příjemně četla. „Text je jako melodie,“ říkával.

Při čtení následujících řádků pochopíte, proč si myslím, že je můj otec víc než jen pouhým objektem neobvyklého výzkumu – víc než předmětem experimentu, kterého se zúčastnilo šest médií, dva muži a čtyři ženy. Je mým partnerem, neviditelnou, ale ústřední postavou této knihy, na níž se podílel někdy s obtížemi, často s velkými emocemi a párkrát i s humorem.

Za otcova života jsme spolu o smrti mluvili několikrát – v roce 2001 jsem při nehodě v Afghánistánu přišel o bratra a on o syna, takže o smrti se v naší rodině hovořilo. S otcem jsme se shodli na tom, že by bylo zajímavé, kdybychom oba po jeho smrti uskutečnili na toto téma společný výzkum.

V den pohřbu jsem se v pohřební síni ocitl na několik minut sám a dřív, než zaměstnanci rakev zavřeli a zapečetili, umístil jsem dovnitř čtyři předměty a jeden vzkaz. Schoval jsem je pod látku, která obklopovala otcovo tělo, a skryla tak před zraky ostatních i vložené věci. Po celou dobu jsem zůstal stát vedle rakve a dával pozor, aby nikdo z ostatních tyto věci nespatřil. A tak mám absolutní jistotu, že až do dneška jsem jediným člověkem, který o přítomnosti předmětů v rakvi věděl.

Toho dne, v sobotu 22. června 2013, jsem vedle otce položil:

– tenký dlouhý štětec,

– tubu bílé akrylové barvy,

– jeho buzolu,

– kapesní výtisk Tatarské pouště od Dina Buzzatiho; patřila k jeho nejoblíbenějším knihám,

– krátký vzkaz vložený do béžové obálky.

Předtím, než jsem předměty vložil do rakve, jsem každý z nich pečlivě vyfotografoval. Potom jsem se obrátil k otci, tedy spíš jsem se podíval do prázdna nad jeho tělem. Vysvětlil jsem mu, co dělám a že jeho úkolem bude sdělit médiím, o jaké předměty se jedná. Víc než rok poté jsem požádal několik médií, zda by se zúčastnila malého pokusu, jehož záměr jsem příliš nerozváděl…

Věda a schopnost být médiem

Můžeme skutečně komunikovat s mrtvými? Někteří muži a ženy tvrdí, že ano, a dokonce si z této komunikace udělali zaměstnání. Všechna média nejsou šarlatáni. Kdo tedy opravdová média jsou? Cílem tohoto experimentu je vyzkoušet šest médií, o kterých je známo, že ke své práci přistupují zodpovědně, čestně, a která v ní mají dobré výsledky.

Nedokážete si představit, kolik ve Francii existuje lidí, kteří profesionálně využívají svých schopností komunikovat se světem mimo nás. Na konzultace k nim chodí tisíce lidí, ale málokdo z nich o tom hovoří. O co se jedná? Mohou nám poskytnout nějakou látku ke zkoumání? Disponují skutečnými schopnostmi? Nebo jde pouze o společenský fenomén, který bychom mohli označit za balamucení lidí, za klamání, jež některá média provádějí nevědomě, zatímco jiní šarlatáni zcela záměrně? Setkáváme se pouze s kolektivní iluzí? S určitou formou sebepřesvědčování se u lidí neschopných překonat realitu truchlení? Anebo se jedná o skutečnou komunikaci se světem mimo nás? A považují média, která tuto komunikaci provádějí, svoje schopnosti za dar, nebo za prokletí? Za poslání, nebo za iluzi? Na všechny tyto otázky jsem hledal odpověď během setkání se šesti médii, kterých se prostřednictvím této knihy budete moci zúčastnit i vy. Výsledky experimentu vám zde chci nabídnout seriózně a objektivně.

Média tvrdí, že mrtví stojí po jejich boku – vidí je, cítí jejich přítomnost, hovoří s nimi. Tvrdí, že od nich získávají informace jednoduše, že slyší, jak k nim promlouvají! Po naší analýze si budete moci sami ověřit, že získané poznatky potvrzují pravděpodobnost této myšlenky: část naší identity existuje dál i po naší fyzické smrti ve formě umožňující komunikaci s médii.

Posmrtný život je dnes racionální hypotézou. Vědecká bádání o schopnostech médií potvrzují toto východisko.

Médium je člověk, který se dokáže spojit s jedním nebo vícero zemřelými a obdržet od nich někdy intimní informace o člověku, který za ním přišel a s nímž se setkává poprvé v životě. A právě v tom tkví jedna z největších záhad médií, protože do dnešního dne nikdo nedokázal konvenčními prostředky vysvětlit, jak je to možné.

Přestože se médium ocitne před člověkem, jehož nezná a kterého vidí obvykle poprvé v životě, je schopno mu sdělit jisté množství důležitých faktů. Tvrdí, že je získalo od zesnulých osob. Moje otázka zní: odkud tyto informace přicházejí? Na dané téma se v posledních desetiletích vedou výzkumy, např. vědci Gary E. Schwartz[1] nebo v nedávné době Julie Beischelová[2] z Windbridge Institute. Tyto výzkumy si kladou za úkol prozkoumat povahu informací, které média získají během seancí probíhajících podle přísně stanovených pravidel.

Nejběžnějším způsobem, jak obdržet o neznámé osobě informace, je podvádět nebo vymýšlet si: médium by mohlo získat informace o přítomné nebo zemřelé osobě předem. Vědkyně Julie Beischelová vysvětluje, že pravidla, která pro svůj výzkum stanovila, tuto možnost vylučují. Médium zná během celého pokusu jenom křestní jméno zemřelé osoby. Druhý běžný způsob získávání informací je tzv. četba za studena, kdy médium používá vnějších vizuálních či zvukových znaků, které na klientovi vypozoruje a díky nimž mu pak předkládá odpovídající informace. V těchto případech mluvíme o tzv. „mentalismu“. Julie Beischelová se brání tomuto jevu tím, že osoba účastnící se výzkumu v roli klienta není fyzicky přítomná ve stejné místnosti s médiem a osoba, která výzkum vede, neví vůbec nic o předmětu zkoumání nebo o identitě zemřelého. Poslední možností je, že médium bude mluvit natolik obecně, že by se dané informace mohly vztahovat na kohokoli. Julie Beischelová chce tuto možnost vyloučit tak, že médium musí během výzkumu odpovědět na čtyři specifické otázky týkající se zemřelé osoby: popsat ji fyzicky, popsat její osobnost a sdělit, čím se během života zabývala a jak zemřela.

Výsledky získané během početných pokusů nám dovolují definitivně vyloučit obvyklá vysvětlení poukazující na podvody, manipulativní otázky nebo podsouvání myšlenek. Díky stanoveným pravidlům mohli vědci jako Julie Beischelová nebo Gary Schwartz vyloučit všechny konvenční výklady.

Jakým způsobem tedy média získávají informace o živých nebo mrtvých, které vůbec neznají? Vědci přicházejí se dvěma hypotézami, které lépe objasňují získané informace: buď média skutečně komunikují se zemřelými, nebo se jedná o jistou formu telepatie. Uznávám, že i kdyby mělo jít doopravdy jen o telepatii, bylo by to samo o sobě dost mimořádné zjištění. Tato hypotéza totiž naznačuje, že médium je schopné číst myšlenky osoby, která k němu přišla na konzultaci. Znamenalo by to, že médium nehovoří s duší mrtvého člověka, ale získává informace hledáním, kutáním v hlavě osoby sedící naproti němu, která tyto informace zná.

Telepatie je ovšem pasivním aktem: médium vidí obrazy nebo záblesky. V případě komunikace se zemřelými hovoří média o skutečných interaktivních rozhovorech. Mohou nastat velmi zajímavé situace, například když informace poskytnutá médiem klientovi není známa. Gary Schwartz upřesňuje: „Médium se často setká s dušemi osob, které účastník zkoumání nečekal. Jindy zase získáme pro klienta neznámé informace, o nichž se domnívá, že jsou mylné, nebo o nich neví a teprve později odhalí jejich pravdivost.“

Toto je velmi zajímavý prvek, neboť telepatické záblesky nemohou protiřečit klientově mysli, do které by médium při telepatii vnikalo. Julie Beischelová ostatně zdůrazňuje, že mnoho médií čtení myšlenek ve své praxi skutečně používá. Dokážou tedy velmi dobře rozlišit telepatii od komunikace se zesnulým člověkem: pocit, který zažívají v každé z těchto situací, je jiný. Navíc se s touto zkušeností setkávají už od dětství, jak uvidíme později.

Podle Julie Beischelové nám vědecký výzkum médií a jejich fungování dovoluje shrnout, že „recepce abnormálních jevů existuje, nemůžeme však dokázat, jakým způsobem vzniká a probíhá. Výsledky výzkumu souhlasí s myšlenkou, že naše vědomí žije dál, že život po smrti existuje. Jeden aspekt naší osobnosti nebo identity existuje po fyzické smrti těla dál, a to v takové formě, která mu umožňuje komunikovat s médiem. Získané výsledky ale také potvrzují další hypotézy týkající se přežití vědomí: jasnovidectví, telepatie nebo předvídání umožňují médiím získat informace, aniž by přitom komunikovala se zemřelými. Přesto nám na základě provedeného výzkumu připadá jako nejvíce podložená myšlenka, že lidské vědomí přežívá smrt těla.“.

Na základě rozsáhlého výzkumu a pokusů, které jsem na toto téma v posledních letech uskutečnil[3], se v mých očích život po smrti stal víc než jen solidní hypotézou. Už víc než deset let zkoumám toto téma po celém světě, setkávám se s vědci, s lékaři, s muži, s ženami i s dětmi, kteří v blízkosti zemřelých zažili neuvěřitelné věci. Dlouhá léta spolupracuji s médii a po celou tu dobu zastávám roli přísného a objektivního novináře. Právě tento přístup mi dnes dovoluje se samozřejmostí prohlásit: smrtí život nekončí.

V této knize chci přispět k debatě na dané téma a zveřejnit nepopiratelné výsledky svého výzkumu. Chci víc, než jen dodat pouhý důkaz, že život po smrti existuje. Dal jsem si za úkol prozkoumat, jakým způsobem funguje a jak vzniká komunikace mezi těmito dvěma světy. Mezi živými a mrtvými. Každého média jsem se ptal: co se s námi stane poté, co se naše tělo rozpadne v prach? Co se stane po smrti s naší osobností? Protože dneska jsem si tím jist a budu to pořád dokola opakovat, po smrti člověk nepřestává existovat. Ale jak dál existuje? Jako úplně stejná osoba, kterou byl za svého života na zemi? Nebo se naše individualita vyvíjí? Co se s námi děje v prvních týdnech po smrti? Kam odcházíme? Koho potkáváme?

Kým se stal po smrti můj otec, jenž se mnou komunikoval?

Předkládám vám zde výsledky svého několik měsíců trvajícího výzkumu, který mi na dané otázky pomohl najít odpověď. Podle mého názoru jsou ohromující. V každé ze šesti následujících kapitol vám nabízím portrét jednoho z médií a přináším záznam celého sezení, během něhož probíhal experiment. Nečekaným způsobem osvětlují konec života, smrt i život, který přijde po ní, objasňují komunikaci se zemřelými. Nikdy dřív jsem ve svých rozhovorech nezašel tak daleko. V poslední kapitole připomíná psychiatr Christophe Fauré, který doprovází lidi na sklonku života, zvláštnosti procesu truchlení a uděluje vlídné rady týkající se smrti i přístupu k médiím.

Psaní této knihy změnilo můj život. Možná, že změní i ten váš.

1 Gary E. Schwartz, The Afterlife Experiments (Experimenty po smrti), Atria Books, 2002

2 Julie Beischelová, Among Mediums. A Scientist’s Quest for Answers (Mezi médii. Vědecké hledání odpovědí), Windbridge Institute, LLC, 2013

3 Stéphane Allix, La mort n’est pas une terre étrangère (Smrt není neznámá krajina), Albin Michel, 2011, J’ai Lu, 2014; Enquêtes extraordinaires, saison 1 et 2 (Nevšední reportáže, 1. a 2. ročník), Les Signes de l’au-delà (Znamení z druhého světa) a Ils communiquent avec les morts (Komunikují s mrtvými) – dokumenty realizované Natachou Calestréméovou a kol., DVD, nakl. Montparnasse, 2011 a 2014

HENRY

Před setkáním s Henrym Vignaudem mám plno obav. Znám ho dlouhá léta a pojí nás skutečné přátelství. Poprvé jsem ho potkal v listopadu 2006, tehdy jsem ho přišel vyzkoušet s fotkou bratra Thomase, který zemřel o pět let dřív v Afghánistánu. Výsledek našeho prvního setkání byl ohromující.[4] Henry o mně před seancí nevěděl vůbec nic, a proto nepochybuji o tom, že s mým bratrem skutečně komunikoval.

Přesto jsem tehdy měl hromadu pochyb. Vyšel jsem z jeho malého bytu a zmítal se mezi údivem a nevěřícností. Můj údiv pramenil z toho, že mi Henry sdělil množství velmi přesných detailů o bratrově životě, o jeho povaze, o okolnostech jeho smrti a podobně. Tyto informace mohl přísně vzato získat jen od mého bratra, který už byl pět let mrtvý. Tehdy jsem se však těmto informacím zdráhal uvěřit, protože jsem nebyl ještě připravený na to, abych přijal myšlenku, že bratr se mnou po své smrti hovořil.

Tato nevěřícnost má pevné kořeny a chytne se každé příležitosti, která se naskytne. V listopadu 2006 mně například vadilo, že Henry ani jednou neřekl, že se bratr jmenoval Thomas. Přesně popsal způsob, jakým bratr zemřel, jeho automobilovou nehodu, zranění hlavy, místo, kde se nehoda stala, ale nezmínil bratrovo jméno. Přišlo mi to paradoxní. Henry předstírá, že bratr je s námi v jedné místnosti, tak proč mi zkrátka a jednoduše neřekne „No tak mu pověz, že s ním mluví Thomas“? Nechápal jsem to a bránilo mi to uvěřit všemu ostatnímu, přestože mi Henry poskytl množství jiných, velmi přesných informací.

Dnes už vím, odkud tento zdánlivý paradox pochází. Prozkoumat ho s médii, která se podvolila zúčastnit se mého experimentu, bylo jedním z mých důležitých úkolů. Jde o zásadní věc, k níž se budeme v textu mnohokrát vracet. Velmi jednoduše shrnuto – média vnímají slova, obrazy a informace, které jim zemřelí posílají, jinou částí mozku, než je ta, jež tyto informace verbalizuje a předává je pomocí slov osobě, která přišla na konzultaci. Vědkyně Julie Beischelová mi před pár lety vysvětlovala tuto skutečnost v Tucsonu v Arizoně následovně: „Jména a číslovky dělají mnoha médiím problémy. Podle mě je to proto, že tyto informace závisí na levé mozkové hemisféře. My se však domníváme, že komunikace médií se zemřelými probíhá hlavně v pravé mozkové hemisféře. Poznatky filtrované obvykle naší levou hemisférou jdou tedy hůř zaznamenat i interpretovat.“ Lze to přirovnat k prvním sekundám při probouzení se ze spánku. V těch chvílích můžete být v myšlenkách ještě v posledním snu, který se vám právě zdál. Je ve vaší hlavě, cítíte ho, vepsal se do vás jako silná vzpomínka, kterou si vybavujete. Ale pohnete sebou v posteli a ještě dřív, než vstanete, váš sen zmizí. Když ho chcete písemně zaznamenat, nebo převyprávět partnerovi, tak slova, která vyslovujete, část snu záhadně ničí. Když ho převyprávíte nebo písemně zaznamenáte, zúžíte sen na pouhá slova. Přeskládá se. Stane se téměř jiným snem. Znamená to, že jste z užívání pravé mozkové hemisféry, která sní, přešli do levé mozkové hemisféry, která se pokouší sen popsat. A trošku se to „zadrhává“. Přestože si pamatujete fragmenty snu: bylo v něm víc něčeho jiného… nemůžete si vzpomenout na jednu věc… ta barva byla taková… jak bych to řekl? Ne, můžete se snažit, jak chcete, správná slova se vám najít nepodaří. Už jste to určitě někdy zažili. Médium zažívá podobné stavy: během sezení musí najednou zůstat ve snu, v tom jemném prostoru vnímání křehkých obrazů, v prostoru kontaktu se zemřelými, a přitom vám svoje setkání popsat slovy. Schopnost neustálého přechodu mezi oběma prostory je podstatou práce dobrého média.

Cestou do pařížské čtvrti, ve které Henry bydlí, se sám sebe ptám, nakolik by naše přátelství mohlo ovlivnit nadcházející rozhovor. Bude oboustranná důvěra, která mezi námi panuje, přínosem, nebo bude Henry kvůli ní naopak ve větším stresu, bude ho paralyzovat? Stres ovlivňuje média při navazování komunikace, neboť jde ve své podstatě o velmi jemné a křehké spojení. Toto delikátní vnímání se podobá intuici nebo šestému smyslu a jakákoli emoce ho může znatelně ovlivnit. Stres a obava z neúspěchu jsou silné emoce. Budou se s nimi potýkat všechna média.

Přestože znám Henryho už dlouho, s mým otcem se nikdy nesetkal. Maximálně se mohl před rokem dozvědět o jeho smrti, nic víc o něm neví. Nezná okolnosti, za nichž nás opustil, a samozřejmě neví o pokusu, který jsem se rozhodl tajně uskutečnit v síni předtím, než byla uzavřena rakev. Překvapivé na tom všem bylo, že se Henry ani jednou nezmínil o tom, že navázal kontakt s mým otcem, přestože, jak uvidíte, se mu to skutečně podařilo…

Jako obvykle jsem vyrazil s předstihem, abych měl dostatek času na hledání místa k zaparkování. Mířím do 13. pařížského obvodu, severně od náměstí Place d’Italie. Jako obvykle se mi podaří najít volné parkovací místo hned, pár metrů od Henryho bytu. Jsem netrpělivý. Čekám na smluvenou hodinu, sedím za volantem vyhřátého auta a nahlas promlouvám ke svému otci a ke všem dalším zesnulým blízkým, kteří by mě mohli slyšet v neviditelném světě. Mluvím k nim nahlas už několik dnů. Prosím je o pomoc. O pomoc k napsání této knihy. Prosím je, aby pomohli tatínkovi předat Henrymu informaci o tom, co jsem uložil do rakve. Jak tak v autě nahlas mluvím, uvědomím si najednou, že jeden z těch předmětů – kniha od Dina Buzzatiho Tatarská poušť – půjde médiím jen těžko rozluštit. I kdyby jim tatínek chtěl o knize říct, bude to obtížné, neboť sdělit třeba jen obyčejné vlastní jméno už je pro ně těžké. Podaří se aspoň jednomu ze šesti médií citovat název tohoto románu? Co se přihodí asi za hodinu, předčí všechnu moji představivost. Během konzultace vznikne úžasná synchronizace, můj otec najde řešení…

Vstoupím do bytu se zataženými závěsy. Henry se usmívá, jako obvykle má dobrou náladu. Ten člověk vypadá pořád šťastně a dobře. Pokyne mi, ať jdu do obývacího pokoje, který mu slouží jako konzultační místnost. Jednoduchý pokoj, stolek umístěný šikmo ke stěně, cigaretová vůně. Ihned vycítím, že má z našeho setkání obavy. Říká, že ze zdravotních a rodinných důvodů už dlouho nikomu konzultaci neposkytl. Půjde o první konzultaci po několika týdnech. Ajajaj! Může médium zrezivět, když se dlouho nepoužívá?

Přestože panuje šero, zavře ještě okenice, takže místnost se ponoří téměř do tmy. Světlo Henryho ruší při práci. Na začátek mu neřeknu nic, ani neukážu fotku. Chci vědět, kdo se objeví jako první. Kdo ze zemřelých v mém okolí by chtěl něco říct?

Henry se posadí za malý stolek přeplněný nejrůznějšími dokumenty, je na něm i malá zlacená ikona, na níž je páter Pio, a popelník. Schová si hlavu do dlaní, potřebuje ji vyprázdnit. Sedím v naprostém soustředění naproti němu a čekám. Minuty plynou v tichu přerušovaném jen občasným zakašláním. Bronchitida a cigarety nejdou příliš dobře dohromady. Nevím, jak se může při takovém kašli vůbec soustředit. A pak je to najednou tady.

– Zapaluješ často svíčky? zeptá se mě.

Připadá mi legrační, že se mě na to ptá, protože zrovna dnes ráno jsem před odchodem jednu svíci zapálil, ale jindy to nedělám. Před plamenem jsem promluvil k tatínkovi. Moje žena Natacha ale svíčky zapaluje téměř každý den a v tichosti se u nich pomodlí za své blízké.

– Já ne, ale Natacha to dělá často.

– Slyším díky za zapálené svíčky za několik zemřelých, jestli jsi je zapálil ty, nebo Natacha, je jedno.

– Dnes jsem jednu svíčku před odchodem zapálil…

– Děkují ti za světlo… Vidím to už delší chvíli, spatřil jsem to ještě předtím, než jsme začali.

Po tomto úvodu se znovu rozhostí ticho. Henry se soustředí s obličejem v dlaních.

– Cítím blízkost obličeje jednoho zemřelého, má vousy, takovou kozí bradku, která byla jednu dobu v módě…

– To mi nic neříká.

V momentě, kdy to vyslovím, si najednou vzpomenu, že kdysi dávno můj pradědeček Georges nosil knír a kozí bradku. Henrymu ale neřeknu nic, protože bez dalšího upřesnění je jeho sdělení příliš vágní. Uplyne další chvíle.

– Paul, říká ti to něco? Nebo Jean-Paul?

– Ano.

– Je to Paul nebo Jean-Paul? Slyšel jsem Paul, ale možná je to Jean-Paul.

– Je to Paul.

– Zemřel? Když je tam nahoře…

– Ano.

– Ukazuje mi nějaké přístroje, vypadá to na chirurgické přístroje, operační sál, ano, je to operační sál. Ten člověk podstoupil nějakou operaci a to možná ovlivnilo jeho odchod… Každopádně, před smrtí byl operovaný… Byla nutná operace a on odešel hned po ní. Nic ti to neříká?

Pro Lisu, matku mého otce, byla jednou z nejbolestivějších událostí smrt jejího staršího bratra Paula. Ve skutečnosti byl ve věku 31 let, 18. února 1915, během krutých bojů odehrávajících se v osadě Beauséjour v oblasti Champagne-Ardenne, označený za zmizelého. Všechny vesnice tohoto marnského regionu byly kompletně zničeny a tato osada nebyla jako jediná nikdy znovu postavena. Vzpomínka na zmizení Paula poznamenala celou mou rodinu.

Jak může člověk zmizet na bitevním poli? Nedokážu si představit, co to má znamenat. O příčinách jeho smrti nevíme vůbec nic. Když je někdo označený za zmizelého, znamená to, že se nenašly stopy po jeho mrtvém těle. Je tedy pravděpodobné, že byl zraněný a že během operace zemřel. Proč byl označený za zmizelého? Mám pochyby a tak zůstávám vágní a nesděluji Henrymu žádné podrobnosti. Pokračuje dál a jeho vyprávění začíná být znepokojující.

– Vidím toho muže. Zdá se, že má problém s břichem. Víš o tom něco?

– Nevím. Mluvíš o Paulovi?

– Myslím, že ano… Ne, počkej. Někdo jiný měl vážný problém s břichem a operovali ho. Nejde o Paula…

Vypadá to, jako by před Henryho předstupovalo více osob a jako by se obrazy, které od nich dostává, překrývaly. Překvapuje mě příchod Paula, jehož zmizení v naší rodině, a zvlášť u prababičky, vyvolalo velký smutek. Ale ještě víc mě překvapí zmínka o muži, který měl problémy s břichem a který během jeho operace zemřel. Protože přesně to se stalo mému otci!

Otec trpěl břišní vodnatelností. Jeho břišní dutina se nafukovala a plnila vodou. Ke konci života absolvoval v nemocnici několik punkcí. Velkou jehlou mu odstraňovali několik litrů vody. Krátce před smrtí podstoupil poslední punkci, která jeho zesláblé tělo zbavila posledních sil a uvrhla ho do bezvědomí. Na druhý den zemřel. Osoba, která se objevuje po boku Paula a která „má vážné problémy s břichem“ a „podstoupila před smrtí operaci“, operaci, „která měla vliv na jeho odchod“… přesně tou osobou je můj otec! Paul byl jeho strýc.

Henry se znovu vrací k Paulovi a sděluje mi zvláštní informaci.

– Paul byl před svou smrtí hrozně smutný, vidím, jak se mu lesknou oči… Objevuje se přede mnou písmeno F… Jméno, příjmení?

Umírající člověk je ze své smrti smutný, na tom není nic neobvyklého, ale to písmeno F! Paul se jmenoval Lafitte. Snažím se snad příliš rychle slepit střípky? Všechno do sebe začíná zapadat: Paul F, F jako Lafitte, člověk, který zemřel následkem operace břicha, můj otec, byl Paulovým synovcem. Zatím si nechávám vše pro sebe.

Sezení pokračuje, opět se rozhostí dlouhá chvíle ticha. Díky k tomu, že nepodávám Henrymu žádné doplňující informace, mám dojem, jako by byl schopný zachytit množství nenápadných obrazů: vidí mě například, jak utíkám jako dítě rychle po schodech (když jsem byl malý, bydleli jsme totiž v Paříži na ulici Gay-Lussac v pátém patře a do schodů jsem vždycky utíkal). Podařilo se mu docela přesně vystihnout moji tehdejší povahu. Žádám ho, aby říkal nahlas všechno, co mu přichází na mysl, a nic z toho nekomentuji.

– Máš u sebe doma náboj z revolveru nebo z pušky? zeptá se mě najednou.

– Ano.

– Nevím proč, ale ukazují na něj prstem…

Mám u sebe doma schovaných pár prázdných nábojů z kalašnikova, které jsem si dovezl ze svých cest po Afghánistánu. Ale co to má společného? Mám pocit, že na straně zemřelých panuje velké vzrušení: snaží se mi sdělit věci, předat informace, které odkazují k určitým obdobím, nebo k jistým členům rodiny, ale všechno přichází freneticky a chaoticky. Kdybych Henrymu vysvětlil pár podrobností, určitě by mu to pomohlo lépe se soustředit na jednu osobu z onoho světa, nebo na danou věc. Rozhodnu se ale dál sledovat, co se děje, když médium přijímá všechny vjemy, když se jen nesoustředí na jednoho zemřelého.

Některá média mohou během konzultací říkat plno vágních banalit, smysl jim dodá až klient, a díky tomu pak médium může předstírat, že komunikuje se zemřelými. Tohoto nebezpečí jsem si vědom a chci se mu vyhnout. Přitom si uvědomuji, že svým mlčením a snahou o objektivitu Henrymu ztěžuji práci. Přesto je jisté, že muž s nemocným břichem je můj otec, o tom jsem přesvědčený, stejně jako o tom, že Henry kvůli mému mlčení jeho duši „nezachytil“, že se na ni nesoustředí a že dál nechává svoji mysl bloudit v subtilním světě.

– Neměl kdysi ve vaší rodině někdo hada? Zvláštní…

– Ano, já.

Zbožňoval jsem hady a měl jsem jich plné terárium, ale můj bratr Thomas, který zemřel v dubnu 2001, byl také velkým milovníkem hadů a také jich ve svém pokoji pár měl.

– Ty? diví se Henry. Vidím před sebou plazícího se hada… Ty máš hada?

– Ano, můj bratr taky.

– Aha… to je zvláštní, viděl jsem před sebou hada, který lezl na stůl…

Henry potvrzuje, že je ve formě, vnímá plno obrazů. Musíme si představit, že právě pozoruje prchavý, pro mě neviditelný dav – a všichni z davu se s ním snaží navázat komunikaci. Můj otec se nachází uprostřed tohoto davu a začíná být jasné, že pokud budeme dál pracovat naslepo, nedokáže na sebe Henryho v davu duší dostatečně upozornit. Ano, Henrymu defiluje před očima jeho duše neidentifikovatelný dav duchů. Opravdu mu svým mlčením komplikuji práci.

Jsme s Henrym přátelé, zná můj příběh a v minulosti se mu několikrát s pozoruhodnou přesností podařilo spojit s mým bratrem. Nepochybuji tedy o jeho schopnostech. Přesto u něho toto sezení vyvolává určité obavy, což způsobuje, že není úplně uvolněný. Navíc zná detaily o smrti mého bratra a cítím, že Thomase v davu vidí, ale nemluví o něm, uvalil na sebe jakousi autocenzuru.

Postoupíme tedy do druhé etapy, nechtěl bych, aby se Henry vyčerpal během tohoto cvičení naslepo, aniž bych mu dal možnost ukázat, čeho je schopný. Vytáhnu fotku svého otce a položím ji na stůl, aniž bych řekl, o koho jde. Je pozoruhodné, jaký má fotka okamžitý vliv – Henry na ní spočine svým zrakem ani ne dvě sekundy a pak si ji se zavřenýma očima přiloží k čelu. Jako by se najednou uprostřed smrště neviditelných sil vytvořilo okamžité spojení mezi Henrym a člověkem na fotce, dosud zapadlým v davu ostatních. Přímé spojení, očištěné od dalších parazitujících zemřelých, vyskytujících se v okolí. Je to skutečný dav jedinečných bytostí s vlastními požadavky, obrazy a pocity.

Dokáže se můj otec vyjádřit dostatečně jasně? Říct Henrymu, co od něj chci slyšet?

Jak se člověk stane médiem? Když položíte otázku Henrymu Vignaudovi, připomene dávnou vzpomínku. V sedmi letech uviděl v jedné z místností v domě, kde bydlel, oběšence. Nikdo jiný z rodiny ho neviděl. Byl ve svém pokoji a najednou dveřmi uviděl velmi jasný obrys člověka visícího na provazu. Vidění se opakovalo stále častěji a udivení rodiče se až mnohem později dozvěděli, že předchozí majitel domu se oběsil přesně na tom místě, kde Henry viděl siluetu.

Henrymu se obraz zjevoval dlouhá léta, dokud se rodina neodstěhovala. Požádal jsem ho, aby své vidění popsal přesněji. Řekl, že nešlo o statický, ale o živý obraz. Později se dozvěděl, že se nejednalo o ducha, ale o paměť místa, o vzpomínku na to, co se v domě odehrálo. Jako by sledoval neustále se opakující filmový záznam. Proč se mu objevoval? To Henry nedokáže vysvětlit, ale dodává, že tragickou smrt doprovází silná bolest a ta určitě zanechala na daném místě stopu. Pro dítě byl tento otisk minulosti skutečně silný: člověk visící na provaze se skloněnou hlavou. Přestože se mu silueta zjevovala často, nevídal ji naštěstí každý den. Pokaždé, když se mu objevila, zachumlal se do peřin a nechal si v nich malou skulinu, přes kterou výjev pozoroval. Ze začátku měl velký strach, časem si zvykl do té míry, jak si jen člověk na podobné zjevení zvyknout může.

K záhadnému obrazu mlčícího oběšence se postupně přidávaly živější vize. Čím je Henry starší, tím víc nevysvětlitelných jevů se objevuje. Henry cítí, jak se k němu něco blíží, cítí v pokoji něčí přítomnost. Popisuje to jako oblaka kouře, různě hustá zhmotnění neznámých obličejů. Obličeje se mu zjevují před očima, někdy na pozadí určitého prostředí, které jim bylo zřejmě blízké. Na rozdíl od vidění oběšence má teď Henry pocit, že jde o živé bytosti ukazující mu scény z vlastních životů. Neslyší jejich hlasy, ale má pocit, jako by se pro bytosti stal jakýmsi magnetem.

Navzdory svému věku si Henry uvědomí, že za ním přicházejí lidské duše. Dnes se s odstupem času domnívá, že se objevovaly záměrně, aby v něm probudily zájem o tuto sféru vědomí. Od narození se u něj projevovala větší senzibilita, která mu v dětství otevřela bránu do této neznámé dimenze.

Prožívá toto období jako duševní přípravu, vedenou a chtěnou. Nepřicházejí za ním parazitovat členové vlastní rodiny s jasnými požadavky, ale zcela neznámé duše, které mají, zdá se, určitý záměr.

Naštěstí může Henry o svých zážitcích mluvit se sestrami i s matkou, s dalšími příbuznými, a dokonce i se spolužáky. Jeho zážitky jsou přijímány různě. Dokud se jeho vidění nesetkala s pohledem a názorem ostatních, připadala Henrymu normální. Myslel si, že všichni ostatní vidí to samé. Ale první posměšky a jízlivé poznámky ho přivedou k myšlence, zda je normální. Henry ale přes všechny, někdy i hrubé, odsudky ve svém nitru cítí, že jeho prožitky jsou skutečné. Je vyváženým a mentálně zdravým dítětem.

Nejdřív mu zážitky nahánějí strach. Brzy si ale uvědomí, že duše vůči němu nejsou nikdy agresivní. Postupně se sbližuje s existencí jiných dimenzí. Bydlí na malé vesnici, kde nikdo o tomto tématu nikdy nic nečetl. V televizi se o takových věcech nemluví. Henry nemá strach nebo pochybnosti, ale chybí mu přístup k informacím, které by mu vysvětlily, co právě prožívá, a to mu vadí nejvíc. Setkává se s fenoménem, kterému nerozumí. Jeho jedinou jistotou je, že to, co cítí, je živé a skutečné.

Henryho dospívání doprovázejí silné momenty. Zážitky přicházejí častěji, objevují se každý den a někdy i několikrát za noc. Ale může se taky stát, že uběhnou dva až tři týdny, kdy se nic neděje. Během dospívání začíná také mívat záblesky. Zachytí nějakou událost, již mu později potvrdí někdo z rodiny nebo ze spolužáků. Jindy se mu zase zjeví události, které se teprve stanou. Ve škole mu začnou přezdívat Čaroděj. Fakt, že má tyto prožitky pouze on sám, v něm pochyby nevyvolává. Už nepodezírá svoji fantazii z bujného kouzlení, na to jsou jeho vidění příliš dotěrná, příliš skutečná, příliš živá. Pak se jeho rodiče dozvěděli, že se v domě skutečně oběsil člověk, a to na místě, kde Henry vídával muže na provaze. Mimoděk mu tak potvrdili, že si své pocity nevymýšlí.

Henry vypráví s velkou dobrotou, jakým způsobem ho výjevy formovaly a probouzely. Naučil se tyto fenomény vnímat intuitivně. Byl si stále jistější tím, že je svědkem projevů vnější vůle.

Celé dětství má Henry jistotu. Ví, že ho obrazy vedou do jiné dimenze, ale jeho skutečná iniciace začala až v dospívání. Tehdy zažil tzv. odtělesnění, jeho duše vystoupila v šestnácti letech poprvé z těla.

Většina abnormálních jevů, které Henry dosud zažil, se objevovala v noci, ve chvíli usínání. Vzpomíná, že když se mu to přihodilo poprvé, měl dojem, jako by se jeho spodní polovina těla nadzvedla – nešlo ale o fyzické zvednutí nohou, zvedalo se jiné tělo –, avšak horní část těla ležela bez hnutí. Jindy se zase nadzvedla horní část těla, zatímco dolní zůstala nehybná. V takových momentech měl chuť opustit svoje tělo, pocítil příliv energie a pochopil, že se něco děje. Ale nakonec se nic nestalo. Zážitky se několik měsíců opakovaly, až se pak jednoho dne ocitl na čtyřech na zemi vedle postele. Na tom by nebylo nic divného, kdyby si však Henry nevšiml, že zatímco on stojí na zemi na všech čtyřech, jeho tělo zůstalo ležet na posteli. Překvapením se lekl a to ho okamžitě vrátilo zpět do jeho fyzického těla. Jindy se zase viděl, jak sedí nejdřív na kraji postele, pak se zvedl, a když šel rozsvítit světlo, prošla mu ruka napříč vypínačem a zdí. Aniž by si to uvědomil, vstalo jeho astrální tělo. Otočil se a uviděl svoje fyzické tělo, jak leží. Začal se cítit divně. Znovu se ho zmocnil strach.

Trvalo několik měsíců, než si Henry na tyto zážitky zvykl. Děly se bez jeho vlastní vůle, vědomě nikdy nechtěl vystoupit ze svého těla. Zkrátka se to stalo, nic víc. Pořád ho doprovázela ona jemná intuice a podsouvala mu, že se jedná o určitý trénink. Zážitky se stále opakovaly, a když začal Henry lépe ovládat svůj strach, uvědomil si, že na začátku těchto příhod slyší, jak ho někdo volá. Tajemný hlas šeptal: „Pojď.“ Později pochopil, že šlo o hlas jeho duchovního průvodce.

Table of Contents

Úvod

HENRY