Naděje umírá poslední (ukázka)

Očité svědectví holocaustu

Halina Birenbaumová

Jota

Brno

2009

Translation Markéta Páralová-Tardy, 2009

ISBN epub: 978-80-7565-139-6

ISBN mobi: 978-80-7565-140-2

Od autorky

Přijela jsem do Izraele, když začala v roce 1947 válka. Všichni v zemi bojovali o vlastní existenci a o existenci státu, který sotva vznikl. Nebyl čas na vyprávění ještě tak čerstvých vzpomínek. Zápasila jsem s každodenními povinnostmi a s naplněním potřeb všedního dne. Pohltilo mě to natolik, jako bych kromě toho neznala nic jiného, jako by právě tady všechno v mém životě mělo svůj začátek. Celá minulost zapadla do hloubi mé duše.

Teprve proces s Eichmannem způsobil obrat v mém životě. Když jsem v rádiu uslyšela hlas žalobce Gideona Hauznera, neodešla jsem ani na chvíli od přijímače. Nechala jsem domácí práce, zanedbávala jsem děti, vykonávala jsem jen to nejnutnější — a poslouchala proces v Jeruzalémě. Můj původ a osud mého života přestaly být anonymní. Dovolilo mně to získat vědomí, že i já jsem sem odněkud přišla, měla jsem rodinu, žila jsem mezi jinými lidmi, ačkoliv nyní už ti lidé nejsou, ani ten život není. A náhle jsem se opět vrátila domů a zvláštním řízením osudu jsem se tehdy cítila více sama sebou.

V děsivých výpovědích svědků mi však cosi chybělo. Chybělo něco velmi podstatného — atmosféra neustálé hrůzy každodenního života ve všech krutostech války. Dýchala jsem tu hrůzu téměř šest let, v nichž každá hodina byla věčnost nebo předcházela tu poslední.

Vyprávěla jsem to svému muži během dní a nocí, až jednou vykřikl: „Napiš o tom knihu!“ Poslouchala jsem ho s překvapením a údivem. Jak to všechno popsat?! Tolik faktů, událostí, utrpení, zoufalých nadějí…

Když jsem dokončila psaní, cítila jsem se skvěle. Splnila jsem to! Vlastně jsem měla povinnost to udělat, požadovalo se to ode mě. Cítila jsem, že prožívám nejvznešenější okamžik ve svém životě.

Moji nejbližší, jejich minulost a má minulost s nimi, jejich život a smrt — nepatří již pouze mně. Oni jako by znovu žili, jako by byli se mnou. Jejich osudy teď může poznat každý, zvláště ti, kteří jsou mi dnes blízcí, mé děti, jejich kamarádi, mí známí.

Dostala jsem se touto knihou k mnoha srdcím, získala jsem přátele v různých zemích, mezi dospělými i dětmi, Židy i lidmi jiných národností. Dostalo se mi hlubokého porozumění a uznání, na něž nemám dostatek slov, abych mohla poděkovat. Pochopila jsem, že všude jsou lidé připravení naslouchat a rozumět, pokud se před nimi otevírá upřímné a poctivé srdce a předává se jim pravda s láskou a s důvěrou. Tato pravda bude přijata, jakkoliv byla složitá a bolestivá, dokonce se ukazuje, že dodává naději a víru v život.

Chtěla bych velmi poděkovat všem, kteří se přičinili k vydání mých vzpomínek z doby nacistického vyhlazování.

Halina Birenbaumová

Naděje umírá poslední

Narodila jsem se ve Varšavě.

Bydlela jsem v ulici Nowiniarské s matkou, otcem a dvěma bratry. Můj otec byl drobným obchodním zprostředkovatelem, pocházel z Bílé Podlaské. Matka se starala o domácnost a podporovala náš skromný rozpočet háčkováním. Pocházela ze Żelechowa. Byla neobvykle statečná a moudrá, milovala jsem ji a měla ji v úctě více než jiné členy rodiny. Oba bratři tehdy ještě studovali. Marek studoval medicínu ve Francii, Chilek chodil do řemeslnické školy ve Varšavě.

V září 1939 jsem měla deset let a měla jsem začít chodit do třetí třídy obecné školy.

V létě tohoto roku, když jsem poslouchala rozhovory starších, jsem pochopila, že nad zemí visí nebezpečí války, mnohem horší než té poslední, vedené velkým počtem letadel, ničivých bomb a plynu, a strašnější především a nejvíce pro nás, pro židovský národ. Nedokázala jsem si to představit, ale skličující pocit strachu mi nepřinášel klid. Nejasně jsem se něčeho bála a čekala jsem, že to matka popře. Její neklid a smutek mi však říkaly více než slova naděje… Dusná atmosféra ve městě, na ulicích skupinky ztrápených lidí, nervózně hovořících o politických událostech a rádiových zprávách… Nevěstilo to nic dobrého.

Vypukla válka! Zlá předtucha se stala skutečností, hrůzou.

Eskadry messerschmittů a záře požárů zahalily nebe nad Varšavou. Ozvaly se poplašné sirény, s hvizdem a hlukem se sesypaly bomby, neštěstí a smrt.

V prvních dnech obléhání Varšavy jsme během ustavičných náletů sbíhali dolů do chodby, přesvědčeni, že silné zdi a konstrukce schodiště nás uchrání před palbou. Tiskli jsme se k sobě, poslouchali jsme zlověstné vrčení, modlili jsme se a prosili Boha o pomoc.

Ale hluk zjevně ohlušil i samotného Boha. Domy se rozpadaly v suť a pohřbívaly pod sebou lidi, vznikaly požáry. Smrt měla plné ruce práce.

Na velký židovský náboženský svátek Jom kipur nacisté s obzvláštní silou a důsledností bombardovali židovské čtvrtě. Téže noci Nowiniarská a jiné ulice začaly hořet.

Náš dům shořel.

Venku bylo jasno stejně jako ve dne, požáry nikdo nehasil. Nebyla voda, nebylo jídlo, nebylo sil.

Utíkali jsme z hořícího domu a brali jsme s sebou vše, co jsme mohli v rukou unést, prodrali jsme se na ulici Świętojerskou, k bratrovu příteli. Tam jsme se ukrývali v přeplněném sklepě. Vládlo tu strašné dusno, dýchalo se ztěžka, ale přinejmenším tu nebyl tak výrazně slyšet hluk bomb a vrčení letadel a již toto mi připadalo jako štěstí…

Po třech týdnech nastalo divné ticho. Mysleli jsme si, že máme nejhorší za sebou. Konec bombardování. Jak jsme tehdy byli naivní, teprve okupace ukázala pravou tvář nepřítele.

Varšava se vzdala. Kolony německých vojsk pochodovaly přes ještě hořící, pobořené město. Připadaly mi nepřemožitelné, sebejisté a mocné.

Na ulice vyšly bledé, unavené zástupy, lidé z úkrytů a sklepů s ranečky na zádech hledali nějaký kout v zachráněných domech. Tu i onde rozdávali nacisté chléb a polévku z kotlů. Vyhladovělí Varšavané se tlačili ve frontách, z nichž nacisté vytahovali Židy a strašlivě je bili.

Již tehdy, od samého začátku, začali dělit své oběti na „lepší“ a „horší“, na árijce a semity, Poláky a Židy — aby pak mučili, okrádali a zabíjeli jak jedny, tak i druhé. Vytvořili čtvrtě určené jen pro Němce, zvlášť pro Poláky, zvlášť pro Židy. Aby neměli problém odlišit Žida od představitele jiné národnosti, nařídili jim nosit speciální pásek s Davidovou hvězdou. Nyní je mohli snadněji týrat, pásek sloužil jako rozlišovací znak.

Rodiče našli pokoj na Muranowské ulici v domě č. 7/9 u jisté zubařky, Židovky. V pětipokojovém bytě se tísnily již čtyři rodiny (spalo se také v kuchyni). Náš nábytek shořel spolu s celým majetkem na Nowiniarské. Několik zachráněných věcí jsme si uložili do bedny, spaní nám matka rozložila na podlaze na matracích zachráněných před požárem. Malá hliněná pícka v koutě pokoje umožňovala vaření a v zimě nahrazovala kamna. Bylo těsno, dusno v té naší kuchyni, ložnici, jídelně, umývárně a prádelně. Bydleli jsme tam v pěti dva roky — do vysídlení.

Na ulicích začaly krádeže a razie. Nacisté chytali Židy na nucené práce ve městě i za městem. Muži museli uklízet sutiny, čistit domy pro Němce, vyzvedávat jimi zasypané věci. Mnoho se jich z prací nevrátilo, byli zastřeleni nebo pobiti. Naopak ti, kteří se vrátili — svědci nebo oběti strašlivého nacistického týrání — vzbuzovali svým vyprávěním nepopsatelnou obavu. Ostatně již samotný pohled na razie byl otřesný. Nejednou jsem skrze okno sledovala jejich průběh. Nákladní auta se náhle objevila na přeplněné ulici, chodci se dávali na útěk. Křiknutím „Halt!“ nebo pohybem ruky Němci zadržovali muže a nakládali je do nákladních aut, přičemž je postrkovali a brutálně je bili. Stříleli do prchajícího davu, do dětí, které na ulicích prodávaly sladkosti, cigarety nebo pásky. V době razií utíkaly se svým „zbožím“, co jim nohy stačily. Stříleli také do oken bytů.

Hrubé urážky a nadávky nacistických žoldáků se prolínaly s křikem a nářkem raněných nebo bitých a s dupotem panicky utíkajících lidí. Vozovka i chodníky se pokrývaly mrtvolami a krví. Nakonec naplněná auta odjela a odvážela si svou živou kořist.

A lidé opět vylézali z úkrytů a nor, obchodníci a žebráci zaujímali předchozí „stanoviště“ — všechno se zdánlivě vracelo do dávného rytmu, dokud se znova z hloubi ulice nerozlehl jakýsi strachem ochromující výkřik: „Němci!“

Tak tomu bylo po mnoho týdnů a měsíců. Každý den nové oběti, nové rozkazy a nařízení oklešťující naše práva na život, na pohyb a dýchání, existenci.

Na podzim 1940 nacisté vytvořili ghetto.

Do prostoru několika málo ulic soustředili židovské utečence z jiných menších měst a všechny varšavské Židy. Ghetto izolovali od tzv. árijské čtvrtě vysokou zdí, u bran zdi postavili hlídky, německé četníky a také polskou a židovskou policii.

Zodpovědnou za ghetto nacisté ustanovili židovskou radu, která v naprosté poslušnosti spolu s židovskou policií slepě plnila jejich zločinecké rozkazy — velkou měrou se přičinila o utrpení a vyhlazování nešťastných obyvatel ghetta.

Veškeré kontribuce, příděly zboží a lidí k nevolnické práci, později také na vyhlazení, do plynu, dostávali nacisté od Judenratu, přičemž bohatí se nejčastěji vykupovali a místo nich se brali chudí, kteří neměli možnost se vyplatit z rukou soukmenovců a nájezdníků.

Takové přeskupení lidé skýtalo klamnou naději, že vyhlazování nepostihne všechny Židy, že kdo bude mít materiální prostředky, ten válku přežije — a to přesvědčení otupovalo jedny vůči neštěstí druhých.

Ulice Muranowská zůstala součástí ghetta a ta „šťastná“ okolnost nám ušetřila utrpení, jaké postihlo tisíce lidí bydlících mimo území vyhrazeného pro Židy. Museli pod hrozbou zastřelení během hodiny opustit své domy, mohli si s sebou vzít jen to, co dokázali unést na zádech — dobytek vezli na vozíkách nebo v dětských kočárcích. Mnoho z nich nemělo kam jít. Nocovali doslova na ulicích, dvorech a na chodbách domů, masově umírali následkem hladu, špíny a epidemií — z nedostatku nejzákladnějších životních podmínek.

V prvním období ghetta nás hlad nesužoval, když nám Poláci, s nimiž otec před válkou spolupracoval, posílali jídlo a různým způsobem nám pomáhali. Zvláštní pomoc nám až do našeho opuštění ghetta neustále poskytoval jistý Polák, otcův známý, inženýr Stanisław Strójwąs.

Můj starší bratr pracoval jako student medicíny v židovské nemocnici, dával také injekce v soukromých domech. Mladší se stal elektrotechnikem v ghettu — no a tak se nějak žilo.

Samozřejmě, že takové zboží jako maso, cukr, vajíčka nebo mléko bylo pro nás nedostupné, šidili jsme žaludek brambory, kaší nebo chlebem plným řezanky a smetí. Na této stravě jsem přibrala, což se později ukázalo jako spása, protože jsem vypadala mnohem vážněji, proto bylo možné katy obelhávat a tajit svůj pravý věk. Děti podle nacistů čekala smrt.

Míjely těžké, ponuré dny, každý následující byl oproti předešlému horší a těžší. Nešťastné události se odehrávaly tak rychle, že jsem je sotva mohla zachytit a pochopit. Ještě nedávno jsme měli všechno, stále jsem unavovala matku otázkami, jestli zvěsti o válce jsou „opravdu pravdivé“. Matka ujišťovala, že nejsou, prosila, abych ty „bludy“ neposlouchala… A pak při bombardování mě k sobě tiskla, zakrývala mě svými zády, svým tělem, hovořila s přesvědčením, že to brzy skončí…

A když Němci obsadili Varšavu, když začal ten bestiální teror — naše každodenní skutečnost, matka mě uklidňovala, že porážka nacistů je nevyhnutelná a blízká, není potřeba se bát, musíme soustředit své síly a vytrvat…

S hrůzou, ale i s nedůvěrou jsem poslouchala zvěsti uprchlíků z ghetta v Lodži o nelidském týrání a o masovém zabíjení tamních Židů. „Ve Varšavě,“ říkala matka, „tohle udělat nemůžou. Není přeci možné uvěznit a zničit tak velkou, půlmilionovou skupinu Židů!“

Takto na začátku přemýšlela má matka a podobně smýšleli také naši sousedi. Přes pochyby o pravdivosti hrůzných zpráv jsme se vzájemně těšili, dodávali si naději, hledali únik před tragickou a beznadějnou budoucností.

Na ulicích varšavského ghetta se množili žebráci v zavšivených a otrhaných hadrech, ve špinavých cárech. Na chodbách, u bran domů a na chodnících kočovaly celé rodiny, oteklé z hladu, ležely tam mrtvoly přikryté novinami a v zimě sněhem…

Rozpoutala se epidemie tyfu, kterou doprovázel nepopsatelný hlad. Úmrtnost byla tak vysoká, že nestačili odklízet mrtvoly a odvážet je do společných jam na hřbitově.

V takových podmínkách jsem rostla a učila se rozumět světu. Se strachem a údivem jsem přihlížela žebrákům a mrtvolám na ulici, vozům jezdícím s bednami po ghettu, do nichž se házelo po deseti či více mrtvých tělech, takže nebylo možné dovřít víko…

Uklidňujícím matčiným ujišťováním jsem postupně přestávala věřit.

Ačkoliv jsem sama ještě netrpěla hladem, srdce se mi svíralo při pohledu na jiné hladovějící lidi, mé kamarádky, Elusiu a její sourozence, děti lékařky, u které jsme bydleli. Byla ochrnutá po nervovém šoku, který utrpěla během bombardování Varšavy v září 1939… Během mnoha měsíců, po celé dny a noci kromě policejních hodin, se na dvorech, ulicích, pod našimi okny rozléhalo sténání a výkřiky: „A štikele brojt, a štikele brojt“.1

Často jsem doma kradla chléb nebo několik brambor a nesla je na ulici, ale hladových bylo tolik… Jak jsem mohla všem pomoci?! Vyčítala jsem matce, že mi nedovoluje dávat jídlo žebrákům a Elusie. Nerozuměla jsem, že i my nemáme mnoho, že se matka strachuje, aby zítra nebo pozítří nedošel chléb také nám.

Nerozuměla jsem mnoha věcem. Nechápala jsem například, proč a za co nás postihlo takové neštěstí, kdo je Hitler a co od nás od Židů chce? Nerozuměla jsem, proč se na to svět dívá a mlčí. Chtěla jsem žít a přála jsem si, aby nikdo z naší rodiny, z našich přátel nezahynul. Přála jsem si, aby to všechno co nejrychleji skončilo, válka, strach, hlad, utrpení a neustále přicházející zvěsti o stavbě plynových komor a krematorií k zabíjení a spalování Židů. Oči hladovějících mě přiváděly k zoufalství. Pamatuji si, jak jsem se je poprvé naučila poznávat.

Chilkův kamarád, velmi pěkný osmnáctiletý chlapec, vysoký blonďák s modrýma očima, s moudrým a šlechetným výrazem ve tváři, chodil byt od bytu a prodával chléb. Sám pro sebe si jej nemohl koupit… Objevil se u nás, když přebíral peníze, přejel pohledem z chleba na naši matku, v jeho očích bylo plno tragické touhy, až byly tak vypoulené, že se mi zdálo, že mu za chvíli vypadnou z důlků, jeho vyčnívající ohryzek se začal velmi rychle a nervózně pohybovat…

Měla jsem tehdy jedenáct let. Uvědomila jsem si náhle nelidský hlad, pokoření a bezradnost. Cítila jsem, jak se ve mně cosi zlomilo. Ne, nebyla to lítost. Bylo to něco více než obyčejná lítost! Chlapcův pohled mnou pronikl až na samé dno duše, sál mě jako pijavice a po jistou dobu jsem nemohla jíst ten chléb, který prodával… Ztratila jsem chuť se bavit a vůbec chuť ke všemu. Dlouho poté jsem se s tím nemohla vyrovnat, setřást ze sebe zármutek.

V pozdějších letech mě nejednou postihovala noční můra bezradnosti a zoufalství z utrpení svých nejbližších a ten pocit bývat stokrát horší než mé vlastní utrpení.

Ti, kteří z počátku nevěřili, že nacisté vytvoří ghetto a budou Židy ve Varšavě zabíjet (jak to dělali v jiných, menších městech), došli nakonec k závěru, že podcenili kruté a surové úmysly a vražedný rozmach nacistů. Ale dokonce tehdy, když vzniklo ghetto a když nacistické vražedné plány vešly ve známost, mnoho Židů si namlouvalo (a Judenrat se snažil, jak mohl, prohlubovat toto nebezpečné obelhávání), že při dodržení obrovské opatrnosti a poslušnosti se většině Židů podaří smrti uniknout. Tyto kruhy (především úředníci Judenratu) ohlašovaly a varovaly, že jakýkoliv odpor proti okupantovi, či — nedej Bože — boj s ním, přivolá okamžitou katastrofu na všechny Židy.

Tyto názory šířené a utvrzované mezi obyvateli ghetta zahájily tu hanebnou spolupráci židovské obce a policie s okupantem. Spolupráce a slepé plnění barbarských německých rozkazů ohrožovaly společenství ghetta.

Čím častěji jsem o tom slyšela doma od rodičů a jejich známých, tím více jsem se bouřila a nenáviděla ty zbabělce a zrádce.

Lidé, jak se ukázalo, dokážou žít i v nelidských podmínkách. Přizpůsobí se, poradí si, jak mohou, bojují o existenci a doufají, že zítra bude lépe. Pomáhala nám víra v blízkou a konečnou porážku fašismu.

V ghettu byla zřízena jídelna pro chudé, pro uprchlíky, bezdomovce a osiřelé děti. Vznikly desítky domácích výborů a také nemocnice. Pomoc výborů byla nepatrná (ostatně i tady docházelo ke krádežím a korupci), protože bylo více těch, kteří ji potřebovali, než těch, kteří ji mohli poskytnout.

Podmínky v nemocnici byly hrozné, nemocní (nejednou mrtví) leželi po třech na jednom lůžku. Chybělo jídlo, léky, obvazy, všechno. Raněných a nacisty mučených byly stovky — nemocnice je nemohla všechny umístit, nešťastníků přibývalo každým dnem!

V soukromých domech byly dokonce organizované kroužky, v nichž se scházela mládež. Židovští vlastenci kolem sebe seskupovali nejlepší muže v ghettu, přemýšleli o válce s nacistickými okupanty. Byla jsem ještě dítě, ukrývali přede mnou, že existuje tajná organizace a noviny, které vydává. Přesto jsem odhalila pravdu, protože můj mladší bratr Chilek patřil k Hašomer Hacair,2 a že jsme měli doma psací stroj, často jsem viděla, jak na něm přepisuje různé materiály pro odbojové hnutí. Otci se to nelíbilo, opakoval Chilkovi, že kvůli tomu jeho zakázanému psaní nás nacisté vyvezou všechny do Osvětimi, na smrt… Otec již před válkou nedovolovat bratrovi chodit na schůzky, zlobil se, když se z nich Chilek vracel pozdě večer. Teď křik a hádky nebraly konce. Chilek však mlčením odbýval všechno přesvědčování a zákazy — dělal si dále svoje. Nejednou, když nešikovně zacházel s psacím strojem a poškodil ho v nervózním spěchu, jsme řekli otci, že jsem si s ním hrála já a že je to má vina. Otec mi snáze odpustil…

Dvorek na Muranowské představoval tehdy můj svět her a snů. Dvorky v ghettu nahrazovaly dětem zahradu, školu, klubovnu i hřiště… Hrála jsem si se skupinkou vrstevnic a vrstevníků na schovávanou, na honěnou a na školu. Tady jsme si předávali dojmy z přečtených knih, chlubili jsme se pokroky v učení, protože někteří z nás se přece jen učili, opakovali jsme novinky, které jsme slyšeli od dospělých. Byly to zprávy o nacistickém týrání lidí, o vraždách a loupežích, o podlostech a podplácení židovských zrádců, „judenrátníků“ a policistů.

Nahlas jsme snili o dobrém jídle, o ovoci a sladkostech, které byly před válkou a po jakých jsme teď toužili. Povídali jsme si o dalekých lesích, vonících loukách a řekách, jež pro nás byly dostupné jen v knížkách a ve vyprávěních starších. Rádi jsme se zamýšleli nad tím, co a jak bude po válce… S radostí jsme vítali každou pravdivou či smyšlenou zprávu o německém neúspěchu na východní frontě.

Naše rozhovory, hry a zábava na dvorku byly často přerušeny náhlým příchodem esesáků. Na výkřik „Němci jdou!“ jsme nejprve ztuhli strachem a potom rychle uháněli domů, k maminkám.

Tak minuly dva roky.

Učila jsem se doma, a ačkoliv podmínky byly dosti těžké, zvládla jsem pod vedením staršího bratra a později soukromé učitelky, paní Estery, program od třetí třídy obecné školy až po první třídu na gymnáziu (paní Estera před válkou učila polštinu na jednom varšavském gymnáziu, umřela v ghettu následkem hladu). Marek přikládal mému vzdělání zvláštní váhu, považoval jej tehdy, přes rozsah všeobecného neštěstí a našich životních obtíži, za nutnou věc.

Učila jsem se ráda. Raději jsem však četla. Sedávala jsem u knih pozdě do noci při smrdící karbidové lampě, při svíčce nebo plynovém plamínku, který často znamenal jediné osvětlení našeho pokoje. Matka mě zaháněla do postele a já jsem se vykrucovala, říkala jsem: „Už, už“ nebo „Za chvíli“ či „Ještě chvíli“ — až nakonec matka znechucena zbytečným napomínáním usnula spolu se zbytkem rodiny. Já naopak, nejednou ztuhlá zimou, jsem nešla spát dříve, dokud jsem všechno nedočetla.

Vzdělání a knihy mě v těch strašných dobách přenášely do jiného světa, do světa bez nacistů, ghett a vražd.

Věřila jsem, že když se jednoho dne probudím, Němci už ve Varšavě nebudou, zmizí, propadnou se navždy jako noční přeludy.

Tomu jsem nevěřila jen já, ale tisíce lidí sužovaných v ghettu. Blízká budoucnost se však ukázala jako zcela jiná.

Ke konci roku 1942 byly ve varšavském ghettu na zdech vylepeny plakáty informující v polském a německém jazyce, že všichni Židé budou převezeni na východ a tam budou pracovat. Kdo se dobrovolně přihlásí k odjezdu, dostane chléb a kilogram marmelády. Těm, kteří budou klást odpor, hrozí trest smrti zastřelením.

V ghettu zavládla panika. Zpráva o sebevraždě představeného obce, Czerniakowa,3 který tímto způsobem protestoval proti vysídlování, zesílila strašlivé obavy, že nacistická moc takto „jemně a opatrně“ označuje masové vyhlazování.

Zoufalí lidé s hrůzou četli plakáty. Ve skupinkách na ulicích, kolem domů, radili se jedni s druhými, co dělat, kde a jak hledat pomoc. Z obchodů a stánků okamžitě zmizely potraviny a hlad ohrožoval celé ghetto! Nebyla už žádná možnost záchrany ani útěku. Zbýval jen nerovný boj o důstojnou smrt s mocným a nelítostným pronásledovatelem. Málokdo byl na tento boj připraven. Dokonce se obávali na to jen pomyslet.

Během let, až do zahájení velkých akcí vysidlování tisíců lidí do vyhlazovacího tábora v Treblince, Judenrat zabíjel ve společnosti ducha odboje a války. Judenrat, slabý a poslouchající rozkazy německých fašistů, hluchý ke sténání a necitlivý k lidským slzám, dbal jen na to, aby se zalíbil katům a za poslušnost si zachránil vlastní kůži, život svých rodin, blízkých, přátel a také těch, kteří mu mohli dobře zaplatit za pomoc při záchraně.

Opustili jsme náš pokoj v bytě nemocné zubařky na Muranowské. Vzali jsme si všechny věci, které jsme uznali za vhodné mít u sebe, vzali jsme také teplé oblečení pro případ, kdyby nás chytli a odvezli na východ…

V srdcích jsme chovali naději, že se situace brzy vyjasní, že se panika a nejistota ukáže jako přehnaná nebo bezdůvodná, život bude opět plynout dřívějším „poklidným“ rytmem ghetta. Když jsme se loučili se sousedy, vzájemně jsme si přáli šťastný návrat do tohoto domu a do podmínek, na jaké jsme si už zvykli během těžkých válečných let, okupace a ghetta. Vůbec jsme si tehdy nepřipouštěli, že ani tento dům, ani sousedy už nikdy neuvidíme. Celá ulice vyhořela, později byla zcela zbourána — naši známí, sousedé a všichni mí vrstevníci byli vyvražděni.

Protože si v té zlomové době matka přála být spolu se svou mladší sestrou Felou, nejmilovanější z celé rodiny, přestěhovali jsme se k ní.

Strýc už tehdy nežil. V době okupace se zabýval převozem Židů vlakem z varšavského ghetta do míst, kde existovaly jiné židovské skupiny. Vyrobit pro ně speciální propustky u nacistických úřadů stálo mnoho peněz, úsilí a snah o protekci u zprostředkovatelů z Judenratu. V roce 1941 nacisté vytáhli strýce z vlaku a zastřelili jej spolu se členy skupiny, kterou převážel.

Dvacetiletého tetina syna, Kubu, odvezli tehdy do Ostrowce Kieleckého na nucené práce, odkud o sobě nepodával žádné zprávy.

Teta Fela se svou dcerou, o dva roky starší než já, bydlela v pátém patře v domě č. 23 na ulici Nalewki.

Tento byt se nám tehdy zdál jako nejbezpečnější úkryt. Byl tak vysoko, až v pátém patře, mysleli jsme si, že nás tu nikdo nebude hledat. Rozhodli jsme se nedat se za žádnou cenu vysídlit.

Začala vzteklá honba na Židy. Bylo rozhodnuto je údajně posílat na práce, na východ, ve skutečnosti se však jednalo o masové vyhlazování v Treblince, o čemž jsme zprvu nevěděli a čemu jsme později mohli jen těžko uvěřit.

Tento hitlerovský hon na lidi, zvaný akce, byl zahajován v osm ráno a trval až do večera. Na Umschlagplatz4 přijížděly každý den dobytčí vagony, „ochránci čisté rasy“ jimi vyváželi Židy do plynu. Nejprve vyvezli ty, kteří se dobrovolně dostavili v touze po chlebu a marmeládě, po nich žebráky ležící na ulicích, hladem oteklé utečence a bezdomovce, osiřelé děti.

Takto očistili ulice ghetta od do očí bijící bídy, špíny a šířící se epidemie. Utichlo zoufalé volání o slitování, o kousek chleba…

Ti nejchudší byli prvními oběťmi tzv. vysidlování. Ostatní nenechali dlouho čekat. Den co den odjíždělo po 10 000–15 000 lidí na schůzku se smrtí. Podle počtu přistavených vagonů jsme rozpoznali, jestli bude mít ten den akce těžší nebo lehčí průběh. Hovořilo se teď jen o „vagonech“ a „akcích“. Nacisté, jež si vzali na pomoc také litevské a ukrajinské fašisty, kteří byli k těmto účelům speciálně vycvičeni, a také židovskou a polskou policii, obkroužili ulice ghetta, vběhli na dvorky a do bytů a silou odtud vytahovali lidi. Železnými páčidly rozbíjeli dveře, vnikali do nejmenších koutů a skrýší ve všech patrech. Tloukli pažbami pušek, ženy vláčeli za vlasy po schodech, zabíjeli nemluvňata, stříleli do slabých a nemocných ležících na lůžku.

Na ulicích se lidé museli seřazovat po čtyřech do dlouhých, předlouhých řad a pod eskortou ozbrojeného četnictva šli (bili je a často je už po cestě zabíjeli) na Umschlagplatz a do vagonů.

Večer se navracel klid a v tu dobu vylézali z úkrytů zbývající lidé. Hledali příbuzné, přátele, oplakávali ztrátu své rodiny. Někteří v touze sdílet osud svých blízkých nebo možná v naději, že jim pomohou utéci, se sami dostavovali na Umschlag…

První dny akce jsem přečkala společně s matkou, otcem, tetou Felou a její dcerou Halinou na Nalewkách 23.

Můj starší bratr Marek pracoval v nemocnici, která byla ještě stále v provozu, a Chilka vzali na Umschlagplatz, aby odklízel mrtvoly.

Esesáci a policisté vtrhli na náš dvůr jako stádo divokých šelem.

„Alle Juden heraus! Všichni Židé ven!“ křičeli.

Zavřeli jsme dveře na petlici. Slyšeli jsme na schodech dusot vojenských bot, zvuky vylamování dveří sousedních bytů, nářky, křik a prosby o slitování. Zpocení, se zatajeným dechem, se srdcem, které bilo jak zvon, jsme čekali, kdy se přiblíží k našim dveřím, kdy zaklepou. Čekali jsme to každou chvílí a třásli jsme se strachy.

Dům na Nalewkách 23 byl obrovský, měl tři křídla a tři dvory. Bez ustání odtud vytahovali lidi, měla jsem dojem, že to nikdy neskončí. Ačkoliv jsme bydleli velmi vysoko, během následujících akcí tloukli na naše dveře několikrát, naštěstí však přicházeli až večer a jen židovští policisté, které nebylo těžké podplatit. Takto jsme se vyhnuli prvním transportům, ale naše situace se zhoršovala každým dnem.

Večer se vracíval Chilek z Umschlagu, úplně zlomený, téměř v bezvědomí po tom, na co se tam musel během dne dívat. Nechtěl, abychom na něj hned mluvili. „Na nic se mě neptejte!“ říkal zoufale matce. Zakrýval si tvář rukama a jen tiše sténal: „Bože, co oni to dělají? Bože, co s námi bude?!“

Chilek měl tehdy devatenáct let. Byl každodenním mimovolným svědkem masakru u vagonů na Umschlagu. Viděl, jak týrají a zabíjejí jeho kamarády, naše známé. Rmoutilo mě trápení mého velkého a silného bratra. Výraz jeho tváře mi říkal mnohem více než všechny rozhovory dospělých doma a tehdy jsem je poslouchala s nebývalou lačností a pozorností…

Od Chilka jsem cítila nebezpečí, které mnou prostupovalo skrz naskrz.

Z celé rodiny se jen matka držela statečně, nepoddávala se panice. Jenom ona se dokázala ovládnout, utěšovat nás všechny a vymýšlet nové způsoby záchrany.

Já a má sestřenice Halina jsme dosud byly zaměstnány vymýšlením různých způsobů, jak od matky vyprosit kousíček chleba navíc nebo lžičku marmelády, přidělovanou skoro jako lék, nebo ji taky získat ve chvíli matčiny nepozornosti. Nyní jsme náhle z nemnoha slov a z Chilkova zoufalství pochopily, že existuje cosi mnohem horšího než hlad. Velký a neustálý neklid a obava z akcí se staly silnější než hlad, nutily nás na něj zapomenout!

„Mami, co s námi udělají?“ Pořád jsem se ptala a matka se snažila klidně a bezstarostně usmívat.

„Neboj se,“ říkala, „pokud nás chytí, pojedeme pracovat na pole. Kdo může a chce pracovat, tomu neudělají nic špatného! My všichni jsme mladí, zdraví, umíme dobře pracovat a nacisté potřebují dělníky, o to více teď po porážkách na ruské frontě…“

Potom vážně dodávala:

„Jenom si pamatuj, že musíš vždy a všude říkat, že už máš sedmnáct let…“

Připadalo mi to trochu zábavné, divné a zajímavé. Imponovala mi role „dospělé slečny“. Jen jsem nechápala, proč mě matka tak často líbá a zkoumavě a pronikavě se mi dívá do tváře, ale i to mi bylo příjemné — protože předtím byla matka přísná, stále něčím ustaraná a nemohla mi věnovat tolik času. Teď chtěla předejít osudu, jaký nám nacisté připravili, a stále přemýšlela, jestli v jejich očích mohu vystupovat jako dospělá, ačkoliv jsem měla teprve třináct let… Podle nacistických zákonů byly židovské děti, starší lidé a nemocní odsouzení k vyhlazení… A moje matka, jako všechny matky na světě, chtěla bránit své děti, toužila z celého srdce, abych žila, abych přežila nacismus a válku.

A zoufale hledala nějaké možnosti…

Po nějaké době jsme opustili byt na Nalewkách a nad ránem jsme se prodrali spolu s tetou a Halinou na Stawki, do kůlen,5 v nichž pracoval můj otec.

Byla to továrna na vojenské boty. Patřila Němci Toebbensovi a před válkou ji vlastnil příbuzný mé matky, který teď vykonával funkci vedoucího.

Otec se do továrny dostal díky protekci tohoto příbuzného na začátku vysidlovacích akcí, kdy bylo ohlášeno, že jen Židé zaměstnaní ve výrobě pro Říši budou moci zůstat v ghettu.

Kůlny připadaly „produktivním“ Židům jako ráj a jejich rodinám zajišťovaly život.

Ale ačkoliv jsme vlastnili Ausweis, chránící nás před dopadením a vysídlením, rychle jsme zjistili, že je bezpečnější schovat se spolu s tímto Ausweisem… Protože se začáteční fáze razií vyhýbala kůlnám, rozhodli jsme se tam ukrýt, zvláště když nám to dovolili Židé spravující tuto továrnu.

Za úsvitu jsme s nepopsatelným strachem běželi ulicemi vedoucími od Nalewek na Stawki. Ghetto bylo prázdné, jako by vymřelo, sebemenší šelest jsem považovala za kroky nacistů, kteří všude číhají a chystají naši záhubu… Hrůzu dokresloval vzhled chodníků a vozovek, na mnoha místech byly potřísněny krví prolitou během včerejší akce. Byly to tak výmluvné a strašné stopy!

Dostali jsme se však do cíle bez jakýchkoliv obtíží. Nervové napětí a bušení srdce byly opravdu nízkou cenou za tuto cestu. Strach, považovaný za normální a zcela každodenní věc, se vůbec nepočítal… Jen to nějak přežít, jen se nenechat zatáhnout do vagonů, jen nezahynout, to ostatní je drobnost, hloupost…

V kůlně, kde zůstala také zbylá matčina rodina, jsme si s úlevou oddechli. V šumu strojů a tlukotu továrních kladívek, v přítomnosti blízkých, jsme se cítili jistěji. Rychlý a silný rytmus továrny v nás vzbuzoval důvěru v život, bez ohledu na nacismus a akce. Kromě toho už jsme se nemuseli strachovat o osud prarodičů a o nejmladší matčinu sestru, která tu také byla se svým manželem a dvěma malými dětmi. Každý okamžik v té době přeci byl tak nabitý hrůzou a šokujícími překvapeními, každý krok směrem k domu příbuzných byl riskantní.

V jakémsi koutě dílny, co nejméně nápadném, jsme tiše proleželi několik následujících dní a nocí, aniž bychom se myli, převlékali, či dokonce zouvali boty. Museli jsme být připraveni na každou eventualitu. Ale žili jsme každý okamžik a snažili jsme se nemyslet na to, co nám přinese příští hodina. Bylo s podivem, jak trpělivě a rozumně jako dospělí se chovaly malé děti, které se tu v kůlně trápily s námi.

V ghettu, obzvláště během zločinných vysidlovacích akcí, nebyly děti dětmi v tom pravém slova smyslu. Všichni byli dospělí, všichni se obávali o život a tvrdošíjně bojovali, aby si jej alespoň ještě o hodinu prodloužili. To chápali a cítili také nejmladší mezi námi.

Jedinou stravou u Toebbense bylo trochu polévky a kaše z ječných krup, kterou matka jednou denně vařila v přestávkách mezi akcemi v sousedním domě v prázdném bytě, z něhož již majitele odvezli. Od té doby, co začalo vysidlování, jsem nešla od mámy ani na krok. Pouze u ní jsem se cítila bezpečně jako u nikoho jiného z rodiny. V její přítomnosti jsem se nebála ničeho. Během vaření jsem nespouštěla oči z hrnce, nemohla jsem se dočkat, až dostanu pár lžic horké tekutiny, protože matka mě vždy přikrmovala před rozdělováním polévky pro ostatní… Současně jsem pečlivě poslouchala, jestli se na ulici nebo na dvoře neděje něco podezřelého.

Nevím, z čeho tehdy matka čerpala odvahu a chuť vařit v tom cizím a opuštěném domě, v cizí kuchyni, která nám připomínala neštěstí postihnuvší předchozí majitele.

Ta drobná nemocná žena, sužovaná častými záchvaty žlučníkových kamenů, měla železnou vůli a byla úžasně chladnokrevná. Uměla se ovládnout a poradit si v každé situaci a nikdy neztrácela duševní pohodu. Ohlížela se pokaždé, aby se nesetkala s Němci, když přenášela hrnec do kůlny a tam spravedlivě a stejně po několika lžících rozdělovala porci jídla každému z členů naší rodiny. Všichni byli stejně vyhladovělí! Samozřejmě že každý toužil po tom, aby zahnal hlad, neméně si vychutnával kaši z ječných krup a její vynikající vůni… Zázračnou chuť měla ta postní, nijak nezahušťovaná polévka! Jenom že mizela tak rychle… A za chvíli se žaludek opět hlásil. Zoufalství zračící se v pohledech těch všech, které jsem tak milovala, mě rmoutilo víc než hlad. Jedině zpráva o tom, že akce probíhá poblíž nás, v naší čtvrti, odtrhávala mysl od jídla, od muk beznadějného vyhnanství k hledání záchrany před nacisty řádícími v ghettu.

Zanedlouho však skončila nedotknutelnost „produktivních“ Židů v kůlnách a dílnách. Roznesly se hrůzné zvěsti, že vysidlovací akce nabírají čím dál větších rozměrů, že z různých stran Evropy okupované Němci jsou do Varšavy přiváděny početné oddíly banditů, že vytahují také dělníky z kůlen a vlečou na Umschlag i lidi s „nejlepšími“ Ausweisy a propustkami, za které se draze platilo.

Ředitel Toebbensovy kůlny, když se o tom dozvěděl, nás všechny nepracující vyhnal. Na prosby odpovídal křikem, vyhodil nás na schody, za dveře, prostě pryč. Křičel, že naše přítomnost ohrožuje život a bezpečí lidí zaměstnaných v kůlně! Ohrožuje dokonce existenci samotné kůlny!

Matčin strýc se za nás také nechtěl postavit. Když jeho přítel a společník vyhazoval z kůlny „nájemníky bez oprávnění“, mlčel, jako kdyby nás vůbec neznal…

Naproti vnějším schodům vedoucím do kůlny stála hraniční stráž ghetta, němečtí četníci často stříleli směrem ke schodům a do vysoké verandy přede dveřmi továrny. Nejeden člověk tu z ničeho nic přišel o život. Když jsme se s ředitelem přetlačovali u samotných dveří, byli jsme všichni, zvláště moje matka, která bojovala s největší urputností, vystaveni smrtelnému nebezpečí…

Ale ředitel, ačkoliv o tom dobře věděl, zůstal neoblomný. Zpátky do kůlny nás nepustil.

Zůstali jsme tak na těch otevřených schodech, naproti hlavním pušek, poblíž místa, kde již probíhala další razie. Každou chvíli nás mohla vzít s sebou, nemluvě o tom, že kterýkoli z četníků po nás mohl vystřelit.

Matka se v okamžiku zorientovala, pochopila, že ředitele neuprosí, a táhla nás za sebou, seběhla ze schodů a zamířila směrem k nejbližší bráně. Ještě jsme se ani nevzpamatovali ze strachu a pobouření nad ledovými srdci vedoucích kůlen, vběhli jsme po schodech na půdu. Tam již ležely v hrobovém tichu a téměř bez dechu desítky lidí.

Horko a zápach vycházející z namačkaných, zpocených těl způsobovaly závratě a mdloby. Zapáchalo to tam zatuchlinou, pak močí a výkaly. Lidé vykonávali potřebu pod sebe, protože se báli během akce pohnout, aby je nebylo slyšet zvenku.

Je těžké popsat, co se začalo dít, když mrtvolné ticho náhle přerušil pláč nějakého nemluvněte, hlasitý, drzý a posmívající se pokoře před nacisty a smrtí…! Pláč dítěte, jež neumí a nechce potlačit svou vzpouru, kterou protestuje proti utrpení, opovržení, nepohodlí a křivdě. Uprchlíci nad sebou ztráceli kontrolu! Nervy oslabené následkem neustálého napětí selhaly. Stávalo se, že se utěšované plačící dítě jednoduše udusilo. A matka neměla právo bránit své maličké, dokonce ani nahlas zoufat…!

Kvůli jednomu nemluvněti nemůže zemřít několik desítek dospělých — tak přísné byly zákony panující ve skrýších ghetta.

Ležela jsem přitulená k matce, zpocená a hladová. Měla jsem hroznou žízeň. Dusno uspávalo. Často jsem zeslábnutá usnula. Věděla jsem, že každý šum přicházející k nám z ulice a sebemenší šelest rozhoduje o našem osudu. Když se přibližoval hluk akce, v duchu jsem se modlila, aby nás nacisté nenašli, aby si pro nás nepřišli. Když akce skončila nebo se vzdálila, z radosti jsem objímala matku a příbuzné. Každá hodina života získaná od nacistů byla velkým darovaným štěstím.

Ghetto pustlo každým dnem. My jsme se zase, abychom unikli smrti, schovávali na různých půdách, v rozmanitých temných norách, v místech, u nichž by předtím nikdo nepředpokládal, že mohou sloužit jako úkryt. V útěku a vyhledávání stále nových skrýší spočíval celý náš život. Už s námi nebyli prarodiče, příbuzní matky a jejich dvě děti. Po několika dnech se dostali do rukou okupanta. Oplakávali jsme naše blízké, mnoho našich známých a přátel. Vyhýbali jsme se světlu, volným prostranstvím, bytům, našimi spojenci byly nepřístupná zákoutí, temnota, zapáchající půdy, hluboké a vlhké sklepy.

I tam se bohužel vkrádali pachatelé, systematičtí a přesní, podporovaní pacholky rekrutujícími se z řad členů Judenratu a židovské policie… Nakonec dopadli i nás.

Table of Contents

Naděje umírá poslední