Copyright © 2006 by Nora Roberts

Translation © Soňa Tobiášová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu DANCE OF THE GODS

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-447-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-448-7 (mobi)

Věnováno Loganovi.

Ty jsi budoucnost.

Vše, co dokážeme, jsme se naučili praxí.

ARISTOTELES

Je nás jen několik,

několik šťastných, spojených bratrstvím.

SHAKESPEARE

PROLOG

Slunce se klonilo k západu ve zbytcích ohnivého závoje a děti se sesedly do hloučku, aby vyslechly další část vyprávění. Pro starého kouzelníka byly jejich dychtivé tváře a rozzářené oči světlem ve sešeřelé místnosti. Měl pokračovat v příběhu, s nímž začal za jednoho deštivého odpoledne.

Jen praskot ohně prolamoval ticho, zatímco kouzelník upíjel víno a snažil se najít ta správná slova.

„Začátek už znáte. Víte, kdo byl kouzelník Hoyt i čarodějka ze světa jiné doby. Znáte vampýra, který jím nechtěl být, slyšeli jste, jak k nim přes Dance of the Gods přišla učená dívka a ten, co mění podobu, z bájné země Geall. Dozvěděli jste se, že přišli o bratra a přítele, a že se k nim nakonec připojila bojovnice.“

„Sešli se v Irsku,“ ozvalo se jedno velkooké děcko, „aby bojovali a zachránili svět.“

„To je pravda, tak se to stalo. Tahle šestice, kruh odvážných, byla pověřena bohy prostřednictvím Morrigan, aby se postavila armádě vampýrů vedených nenasytnou královnou Lilith.“

„V jedné bitvě už vampýry porazili,“ připomněl jakýsi chlapeček a starý muž tušil, že si klučík sám sebe představil, jak s mečem a kůlem v rukou statečně zahání zlo.

„I to je pravda. Tu noc, kdy měli kouzelník s čarodějkou svatbu, protože i v tak těžkých časech našli lásku, muselo těchto šest statečných odrazit první útok démonů. Měli štěstí, dokázali to, ale byla to jen první z bitev prvního ze tří měsíců, které dostali na boj o záchranu světů.“

„A kolik světů vlastně je?“

„To se nedá spočítat,“ odpověděl stařec. „Jako se nedají spočítat hvězdy na obloze. Ale všechny tyto světy byly ohroženy, protože kdyby náš kruh věrných neuspěl, svět by se změnil, jako se člověk může změnit v démona.“

„A jak to tedy bylo dál?“

Starý muž se usmál a mihotavé světlo ohně mu zdůraznilo vrásky na tváři. „Však vám to povím… Jak už to tak bývá, po bitvě nastal nový den. Jemné, mlhavé svítání, připomínající ticho po bouři. Noční déšť smyl stopy krve, lidské i vampýří, jen země zůstala spálená tam, kde ji zasáhly ohnivé meče. A přesto ptáci opět zpívali a v potoce bublala voda, stromy a květiny se po dešti leskly v ranním světle. A právě pro tohle,“ dodal kouzelník s důrazem, „pro tyto prosté věci oni bojovali. Protože člověk potřebuje útěchu prostého světa stejně jako jeho slávu.“

Napil se vína a odsunul sklenici stranou. „A oni se sešli, aby tohle vše ochránili. Shromáždili se, aby mohli společně vyrazit na dlouhou cestu.“

1

Clare, první zářijový den

Larkin se s námahou pohyboval po domě, který byl náhle tichý jako hrob. Jen vůně květin, co zdobily sál, kde proběhl svatební obřad, stále visela ve vzduchu.

Krev setřeli, zbraně očistili. Hoytovi a Glenně připili lahodným vínem a snědli společně svatební dort. Za jejich úsměvy však zůstala utajena hrůza z prožité večerní bitvy.

Dnešek patřil odpočinku a dalšímu plánování. Larkin se snažil potlačit netrpělivost a dotkl se zraněné nohy, která ho po zásahu šípem bolela, takže by stejně nemohl naplno trénovat. Alespoň že včera dokázali démony zahnat a několik dokonce zničit, v tom bylo jisté uspokojení.

Došel do kuchyně, otevřel lednici a vzal si láhev coly. Tenhle nápoj mu rychle zachutnal natolik, že už mu dával přednost před ranním čajem.

Obracel láhev v ruce a obdivoval její tvar, průzračnost a pevnost, ale věděl, že obsah láhve bude po návratu do Geallu skutečně postrádat.

Znovu si musel přiznat, že své sestřenici Moiře vůbec nevěřil, když mluvila o bozích, démonech a válce světů. Ten den, ten neskutečně smutný den pohřbu její matky, s ní odešel jen proto, aby ji chránil. Vždyť nešlo pouze o jeho příbuznou, ale taky o přítelkyni a budoucí královnu země Geall.

Ale vše, co mu tehdy u hrobu své matky řekla, se splnilo. Odešli spolu na posvátné místo zvané Tanec bohů, stanuli uprostřed kamenného kruhu a všechno se rázem změnilo.

Nejen to místo a čas, ale naprosto vše.

Larkin otevřel láhev a pořádně si lokl. Jednu chvíli stáli v Geallu v záři odpoledního slunce, pak přišel vítr, mocné světlo a hukot, a náhle se ocitli uprostřed noci v Irsku, zemi, kterou měl do té doby za pohádkovou fantazii.

Na pohádky a monstra nikdy nevěřil, a navzdory daru proměňování, jímž byl obdařen, se díval skrz prsty i na kouzelnictví.

Teď věděl s jistotou, že kouzlo existuje, stejně jako Irsko a příšery. Démoni, co je napadli, měli rudé oči, ostré tesáky a lidská těla. A přesto to lidé nebyli.

Vampýři.

Schovávali se a živili se lidmi. Ale až teď se shromáždili pod vedením své královny a chtěli zničit naprosto vše.

A on byl také povolán bohy, aby se pokusil zachránit lidský svět, všemi prostředky a za každou cenu.

Bezděky si promnul hojící se ránu na stehně a uvědomil si, že s prázdným žaludkem těžko někoho zachrání.

Uřízl si tedy kus ze zbylého svatebního dortu, zapil ho colou a olízl si polevu z prstů. Zatím se všemožně vyhýbal snahám čarodějky Glenny zapojit ho do přípravy jídla. Jedl sice moc rád, to ano, ale vařit a péct, to zas přece ne!

Larkin byl vysoký, štíhlý mladý muž s hřívou vlnitých zlatavých vlasů. Oči měly téměř stejnou barvu jako vlasy a byly podlouhlé jako oči jeho sestřenky a podobně bystré. K jeho dalším výrazným rysům patřila široká, pohotová ústa, úsměv, šikovné ruce a přátelská nátura.

Lidé, co ho blíž znali, v něm viděli štědrého společníka a loajálního přítele jak v hostinci, tak v boji. Navíc byl obdařený silou, souměrnými rysy a schopností proměnit se v jakéhokoli živého tvora.

Znovu se zakousl do dortu, ale naprosté ticho v domě už mu začínalo vadit. Zatoužil po nějaké činnosti, ruchu a pohybu. Protože spát už nemohl, rozhodl se vzít Cianova hřebce na ranní projížďku. Cian to – jako vampýr – za dne udělat nemohl.

Ve vzduchu se stále vznášel ranní chlad, proto si Larkin oblékl svetr a džíny, co pro něj Glenna koupila ve městečku, a nazul si své staré boty. Na krku měl stříbrný křížek, jaký pro všechny kouzlem stvořili Hoyt s Glennou.

Z kamenného domu vyšel zadními dveřmi.

Všiml si, jak je zem kolem domu ožehlá a udusaná. Uviděl i stopy svých vlastních kopyt, které tam zanechal, když se v podobě koně přihnal do vřavy.

A pak spatřil ženu, která na něm předešlý večer jela a oháněla se přitom plamenným mečem.

Pohybovala se ladně a pomalu, aniž rozčeřila mlhu, a zdálo by se, že tančí, kdyby její přesné, odměřené pohyby nebyly jen další přípravou k boji.

Její dlouhé štíhlé údy hladce proplouvaly vzduchem a zachvěly se, jen když se na nekonečný okamžik zastavila ve složité póze. Měla na sobě těsný bílý úbor, jaký by si ženy v jeho světě neodvážily vzít jinam než do ložnice.

Právě zvedla nohu vysoko za sebe, pokrčila koleno, natáhla se dozadu a chytila se za bosé chodidlo. Košile se jí přitom svezla za stehna a odhalila další holou část těla.

Jenom velmi starý nebo nemocný muž by se nepotěšil takovým pohledem, pomyslel si Larkin.

Měla krátké havraní vlasy a oči modřejší než jezero Fonn.V jeho světě by možná nepatřila mezi krasavice, neboť postrádala plné, jemné křivky, ale Larkinovi připadala její tvář se zašpičatělým obočím a silná štíhlá postava mimořádná.

Pak nohu spustila, švihla s ní stranou a udělala široký dřep, při němž držela paže rovnoběžně se zemí.

„To vždycky po ránu jíš tolik cukru?“

Její hlas Larkina zarazil. Téměř se nehýbal a věřil, že si ho nevšimla. Měl být chytřejší. Ukousl si tedy další kousek koláče, na nějž na chvíli docela zapomněl. „Je to dobré.“

„To věřím.“ Blair spustila paže a narovnala se. „Dneska jsi nějak brzy na nohou, co?“

„Nemohl jsem spát.“

„Chápu. Ale byl to zatraceně slušný boj.“

„Slušný?“ Rozhlédl se po spálené trávě a vzpomněl si na křik, krev a smrt. „Nebylo to teda nic jako hospodská bitka.“

„Přesto dost zábavné.“ Zadívala se na stejná místa jako on, jenže v očích měla zvláštní lesk. „Pár vampýrů jsme dostali a líp strávený večer si ani neumím představit.“

„To já teda jo.“

„Ale bylo to vzrůšo,“ dodala a zahýbala rameny, aby se zbavila zbytku napětí. „Zvlášť když jsme se vrátili zpět na svatební hostinu jako vítězové. Když uvážíš druhou možnost…“

„No právě.“

„Doufám, že si Hoyt s Glennou najdou aspoň trochu času na líbánky, protože takhle to měli dost podivné.“

Pomalou, vláčnou chůzí došla ke stolu, kde během tréninku odkládali zbraně, chopila se lahve s vodou a zhluboka se napila.

„Ty máš královské znamení?“

„Cože?“

Přistoupil k ní a špičkou prstu se dotkl její lopatky. Měla tam obrázek stejného kříže, jako nosil na krku, ovšem výrazně rudý.

„To je jen tetování.“

„V Geallu smějí mít znak na těle pouze panovníci. Když se někdo stane novým králem nebo královnou – poté, co vytáhne meč z kamene –, objeví se jeho znamení. Tady.“ Poklepal se na pravý biceps. „Není to kříž, ale keltský uzel claddaugh, a prý ho tam nakreslí boží prst.“

„Cool. Myslím úžasné,“ opravila se, když se zatvářil nechápavě.

„Ale já osobně jsem to nikdy neviděl.“

Natočila hlavu ke straně. „A vidět znamená uvěřit, co?“

Larkin pokrčil rameny. „Moje teta, Moiřina matka, se stala královnou ještě před mým narozením, takže jsem neviděl, jak k tomu znamení přišla.“

„Tuhle část legendy neznám.“ Protože jí držel dort pod nosem, přece jen si nabrala trochu polevy na prst a slízla ji. „Nakonec se ale člověk všechno nějak doví, že?“

„A jak tys přišla ke svému znamení?“

Legrační kluk, pomyslela si Blair. Zvědavý, pěkný, ty krásné oči. Prostě trochu nebezpečný. Všechny tyhle vlastnosti znamenaly možné komplikace, které neuměla zvládat – jak už se jednou nehezky poučila. „Zaplatila jsem si za něj. Dnes nosí tetování hodně lidí. Jde vlastně o takovou osobní výpověď. I Glenna ho má.“ Znovu se napila a potom se dotkla místa na dolní části zad. „Tady. Pentagram. Viděla jsem ho, když jsme jí pomáhaly do svatebních šatů.“

„Takže to je věc pro ženy?“

„Nejenom. Proč, chtěl bys taky jedno?“

„Asi ne.“ Bezděčně si promnul stranu stehna.

Blair si vzpomněla, že mu odtamtud předešlý večer sama vytáhla šíp a že přitom téměř nevydal hlásku. K těm hezkým očím a zvídavosti dostal do vínku i statečnost. V boji se uměl ohánět, a když bylo po všem, nefňukal. „Bolí tě to?“

„Ještě je to trochu ztuhlé. Glenna je ale dobrá léčitelka. Co tvoje rána?“

Blair se skrčila a zvedla nohu, až se patou téměř dotkla zadku, a zahýbala s ní. „Už je to dobré. Hojím se rychle. Máme to v genech. Sice ne tak rychle jako vampýři,“ dodala, „ale my lovci upírů jsme na tom líp než běžní lidé.“

Zvedla ze stolu bundu a oblékla si ji. „Jdu na kafe.“

„Mně nechutná. Mám radši colu.“ Zase se na ni přívětivě usmál. „Snídani si taky budeš dělat?“

„Za chvilku. Ještě musím stihnout pár jiných věcí.“

„Možná bys pak mohla udělat snídani pro dva…“

„Možná.“ Chytrý kluk, to se musí nechat, pomyslela si Blair. „A co máš rozjetýho ty?“

Chvilku trvalo, než pochopil, ale protože každý den chvilku sledoval televizi, učil se novým výrazům poměrně rychle. „Chtěl jsem jen projet koně a pak ho ošetřit.“

„Dneska je sice světla dost, ale neměl bys jezdit do lesa neozbrojený.“

„Vyrazím na pole. Glenna se taky ptala, jestli nejezdím sám po lese, a nechci jí přidělávat starosti. Nebo sis koně chtěla vzít ty?“

„Včera jsem si zajezdila dost. Díky tobě,“ usmála se Blair a šťouchla ho do hrudi. „Že se ale umíš vzpínat, co?“

„S tebou se mi to skákalo, jsi lehká a držíš se pevně.“ Znovu se rozhlédl po okolí. „Máš pravdu, byl to dobrý boj.“

„Jenže ten další už tak snadný nebude.“

Larkin povytáhl obočí. „Tenhle byl jako snadný?“

„Ve srovnání s tím, co přijde, jistě.“

„Tak to ať nám bohové pomáhají. A kdybys dělala vejce na slanině, bral bych to. Měli bychom si užít jídla, dokud ještě máme žaludky.“

Jak veselé pomyšlení, napadlo Blair cestou do domu. Nejzajímavější na tom bylo, že to myslel naprosto vážně. Ještě snad nepotkala nikoho, kdo by tak žertoval o životě a smrti. Nerezignoval, naopak, sebevědomě se rozhodl žít si po svém až do poslední chvíle.

Musela ho za to obdivovat.

Ji samotnou vychovali s vědomím, že příšery pod postelí jsou skutečné a pouze čekají na chvíli, kdy nebudete ve střehu, aby vás zardousili. A že je třeba tu chvíli odkládat, jak nejdéle je možné, bránit se, bojovat, dostat jich co nejvíc. Ale přesto s vědomím, že navzdory odhodlání, tréninku i chytrosti jednou nebudete dost rychlí a bdělí.

A pak vás démon porazí.

Přesto až dosud zůstávaly síly poměrně vyrovnané, mezi démony a lovci šlo o to, kdo z koho, přemítala Blair při přípravě kávy. Teď šlo náhle o mnohem víc než jen povinnost a tradici, která se v její rodině předávala snad tisíc let.

Tentokrát měli bojovat za osud lidstva.

Náhle se ocitla tady s malou skupinou bojovníků, z nichž dva – kouzelník a vampýr –, jak se ukázalo, byli dokonce její předci, a měla s nimi svést největší ze všech bitev.

Už jen dva měsíce, dumala, do Halloweenu, do svátku Samhain, potom přijde konečné zúčtování, které předpověděla bohyně Morgan. Musejí být tedy připraveni, usoudila v duchu a nalila si první šálek.

Kávu si zanesla nahoru do svého pokoje.

Na rozdíl od jejího bytu v Chicagu, kde poslední rok bydlela, tady měla naprosto vše. Širokou postel s čelem zdobeným vyřezávanými draky, na níž se mohla cítit jako princezna, kdyby měla romantičtější povahu. Velké zrcadlo v mahagonovém rámu, i navzdory tomu, že dům vlastnil vampýr. Šatní skříň, kam by se vešlo třikrát víc věcí, než si přivezla, a kam tedy radši ukládala záložní zbraně, protože na úschovu oblečení postačila komoda.

Stěny pokoje měly tmavomodrou výmalbu a zdobily je obrázky krajinek za svítání nebo soumraku. Pokoj proto působil, jako by se neustále topil v šeru. Blair to nevadilo, vždyť celý život vlastně žila ve stínech.

Teď roztáhla závěsy, vpustila dovnitř ranní světlo a usadila se k nádhernému starožitnému stolku, aby na laptopu zkontrolovala poštu.

Nedokázala tak docela potlačit naději, že přijde odpověď na její poslední dopis otci.

Nic, žádný vzkaz. Blair se zamyšleně opřela v židli. Jen díky bratrovi věděla, že otec cestuje a je právě někde v Jižní Americe. Už půl roku se jí však neozval.

Podle jeho názoru si vůči ní nejspíš dávno splnil povinnost. A možná měl pravdu. Zasvětil ji do jejich řemesla, učil ji a trénoval, třebaže v jeho očích nikdy nebyla dost dobrá.

Nenarodila se totiž jako syn. Otec se ani nesnažil maskovat zklamání, když zjistil, že to je dcera a ne syn, kdo zdědil jeho dar.

Sean Murphy prostě nebyl stavěný na tlumené rány, to nebyl jeho styl. A svou dceru považoval za vyřízenou věc, nad níž si mohl umýt ruce – ve chvíli, kdy dosáhla osmnácti let.

Blair se teď cítila trapně, že mu posílá další e-mail, když ještě nereagoval na první. Ten odeslala před odjezdem do Irska, aby otce krátce informovala, že se k něčemu schyluje a potřebovala by jeho radu.

Tím je to vyřízené, řekla si v duchu, dál už to zkoušet nebudu, třebaže to, co se chystá, je katastrofa obřích rozměrů.

Otec si žil svůj život, bojoval svůj boj a nikdy ani nic jiného nepředstíral. Blair považovala za svou slabost, že stále doufá v jeho uznání, přestože se dávno vzdala naděje na jeho lásku.

Vypnula počítač, vzala si triko, obula se a rozhodla se zajít do tělocvičny – trochu posilovat a dostat ze sebe frustraci.

Dům, v němž přebývali, byl údajně ten, kde se ve dvanáctém století Hoyt s Cianem narodili. Již dávno ho samozřejmě modernizovali a přestavěli, přesto se dalo poznat, že rodina Mac Cionaoithových patřila k těm zámožným.

Cian k tomu měl téměř tisíc let na to, aby shromáždil spoustu dalšího majetku a získal rodný dům zpět, i když v něm, jak se doslechla, nebydlel.

Blair se obvykle s vampýry nebavila, jen je zabíjela, ale u Ciana musela udělat výjimku. Z nějakých pro ni zatím nepochopitelných důvodů totiž bojoval na jejich straně a dokonce jejich výpravu z velké části financoval.

Vzpomněla si, s jakou zuřivostí předešlou noc pobíjel jiné démony, a bylo jí jasné, že jeho pomoc může být pro jejich případné vítězství zásadní.

Sešla po kamenných schodech do velkého sálu, kde se kdysi pořádaly plesy a kde si nyní zřídili tělocvičnu.

Zarazila se, když tam uviděla Larkinovu sestřenici Moiru, jak posiluje s tříkilovými činkami.

Hnědé vlasy měla spletené do silného copu sahajícího až do pasu. Na čele a na zádech pod bílým tričkem se perlil pot. Mlhavě šedé oči upírala před sebe, jak se soustředila na cvičení.

Byla sotva sto šedesát centimetrů vysoká a Blair odhadovala, že Moira váží sotva něco přes padesát kilogramů. Přesto se ničeho nezalekla, což v Blaiřiných očích hodně znamenalo. Co u ní zprvu považovala za chování šedé myšky, byla spíše ostražitost. Ta dívka vše pečlivě sledovala a učila se.

„Myslela jsem, že ještě spíš.“

Moira odložila činky a předloktím si utřela orosené čelo. „Už chvíli ne. Chtělas to tady pro sebe?“

„Však je místa dost,“ prohodila Blair a zašla si pro pětikilové činky. „Dnes ráno tě to netáhne do knihovny?“

„Hm,“ Moira si protáhla paže, jak ji Blair naučila. Možná je neměla tak štíhlé a svalnaté jako Blair, ale ochablé už zdaleka také ne. „Rozhodla jsem se sem vždycky ráno zajít ještě před knihovnou, když je zde ještě prázdno.“

„Výborně.“ Blair se zájmem pozorovala, jak Moira posiluje trojhlavé svaly. „A proč to držíš v tajnosti?“

„V tajnosti? Ale ne.“ Moira si vzala láhev s vodou, odšroubovala a po chvíli zase zašroubovala víčko. „Jsem váš nejslabší článek. Vím to, přesto mi to ty nebo Cian pravidelně připomínáte.“

Blair její vysvětlení zamrzelo. „Promiň. Dobře vím, jaké je, když tě někdo shazuje, i když děláš, co můžeš.“

„No, dokázala bych asi víc. A o lítost rozhodně nestojím,“ dodala Moira rychle. „Proto jsem začala chodit sem a posilovat, jak jsi mi ukázala. Nechci být ta nejslabší, o kterou by se ostatní museli strachovat.“

„Ještě nemáš dost svalů. Ale jsi zatraceně rychlá. Hotový čarostřelec. Kdybys tak dobře nestřílela z luku, dopadli bychom včera mnohem hůř.“

„Musím pracovat na svých slabých i silných stránkách – tak jsi to řekla. Nejdřív mě to naštvalo, ale už jsem pochopila, že je v tom hluboká pravda. Jsi dobrá cvičitelka. King se ke mně… choval laskavěji. Ale nejspíš proto, že byl muž, a hrozně velký k tomu, a měl mě rád,“ dodala se smutným výrazem. „Možná i proto, že jsem z vás nejmenší.“

Kinga, Cianova přítele, kterého zajala a později přeměnila Lilith, nestihla Blair poznat. Věděla jen, že ho Lilith v podobě vampýra poslala zpět do domu pro jistou smrt.

„Ode mě moc laskavosti nečekej,“ řekla Moiře.

Po tréninku s činkami a krátké sprše dostala Blair slušnou chuť k jídlu. Rozhodla se tedy vyrobit své oblíbené francouzské tousty.

Nechala v pánvi smažit pár kousků irské slaniny, to kvůli dávce proteinů, pustila na MP3 kapelu Green Day a začala v misce šlehat těstíčko.

Brzy se v kuchyni objevil Larkin a překvapeně zíral na přehrávač. „Copak to je?“

„No…“ Jak to jen vysvětlit? „Způsob, jak si prozpěvovat při práci.“

„Nemyslím ten přístroj. Je jich všude kolem tolik, že si je ani nestíhám zapamatovat, myslel jsem ty zvuky.“

„Populární hudba. Rock, trochu tvrdší.“

Už se zase usmíval a s hlavou na stranu poslouchal. „Rock. Líbí se mi to.“

„Komu ne? Vejce dneska nedělám, budou francouzské tousty.“

„Tousty? To jako myslíš jenom bílý chleba?“ Zklamání mu z tváře vymazalo všechno potěšení z nové hudby.

„Nejenom. A budeš jíst, co uvařím, nebo si to můžeš udělat sám.“

„Je od tebe samozřejmě laskavé, že vaříš.“

Jeho posmutnělý tón přiměl Blair k úsměvu. „Uklidni se a zkus mi věřit. Všimla jsem si, co jíš, a tohle si určitě zamiluješ jako rockovou muziku, kovboji. Zvlášť s pořádnou dávkou másla a sirupu. Za chvilku jsem hotová. Mohl bys zatím obrátit slaninu?“

„Nejdřív se umyju. Vyvážel jsem ze stáje hnůj a těžko se tu můžu něčeho dotýkat.“

Blair povytáhla obočí, když zmizel z kuchyně, protože ho už po několikáté viděla vyhnout se takhle šikovně jakékoli službě u sporáku.

Rezignovaně obrátila slaninu sama a rozehřála si druhou pánev. Když se chystala osmažit první toust, zaslechla hlasy. Přidala rychle trochu těstíčka, protože pochopila, že čerství novomanželé vstávají.

Ležérní styl, napadlo ji pak, když viděla Glennu vcházet do kuchyně. Jemně zelený, volný pulover, džíny a rusé vlasy rozpuštěné. Městská verze pohodlného oblečení na venkov. Když se k tomu přičetl spokojený ruměnec ženy, co za sebou očividně měla ranní potěšení, bylo se nač dívat.

Glenna rozhodně nepřipomínala tygřici, která se s bojovým pokřikem a dvoubřitou sekyrou vrhá na tlupu vampýrů, i když přesně to předešlý večer dělala.

„Hmm, francouzské tousty. Tys mi snad musela číst myšlenky!“ Glenna přešla ke kávovaru a cestou se dotkla Blaiřiny paže. „Chceš pomoct?“

„Ne, už to mám. Ty se o kuchyň staráš nejvíc, a mně jdou snídaně určitě líp než obědy. Neslyšela jsem i Hoyta?“

„Ano, jde za mnou. Baví se s Larkinem o koni. Asi ho zaskočilo, že se k němu zase nedostal jako první. To kafe je dobré. Jak ses vyspala?“

„Jako když mě do vody hodí. Ale jen pár hodin.“ Blair začala smažit tousty. „Pak ani nevím, najednou jsem nemohla spát. Byla jsem příliš neklidná.“ Po očku na Glennu pohlédla. „A nemohla jsem si vybít přebytečnou energii jako ty.“

„Přiznávám, že se dneska ráno cítím báječně uvolněná. Až na to,“ dodala Glenna a trhla sebou, když pohnula pravačkou, „že mám ruku ztuhlou, jako bych celou noc sekala dříví.“

„Ta sekera přece jen něco váží. A šlo ti to s ní skvěle.“

„No, nevím, nechci o tom mluvit, dokud se pořádně nenadlábnu.“ Otočila se ke skříňce a vytáhla talíře. „Víš, kolikrát jsem měla takovouhle kalorickou snídani?“

„Ne.“

„Ani jednou. Vůbec nikdy.“ Glenna se pousmála. „Pořád jsem se strachovala o linii, jako by na tom bůhvíjak záleželo.“

„Vždyť tvrdě trénuješ,“ odpověděla Blair od sporáku. „Potřebuješ energii a kalorie. Jestli jsi přibrala na váze, garantuju ti, že to jsou jenom svaly.“

„Blair.“ Glenna se rychle ohlédla ke dveřím, jestli se neblíží Hoyt. „Ty máš v těchto věcech nejvíc zkušeností, tak jen mezi námi – jak jsme si podle tebe včera vedli?“

„Přežili jsme.“ Blair pokračovala ve vaření. „To je hlavní.“

„Ale…“

„Tak já ti to řeknu na rovinu.“ Blair se obrátila a opřela se o linku, zatímco se tousty smažily, „nic takového jsem nikdy předtím neviděla.“

„Ale tohle, to lovení vampýrů, děláš už dlouho…“

„To ano, ale ještě nikdy jsem jich neviděla tolik na jednom místě a tak dobře organizovaných.“

Glenna si tiše povzdechla. „Tohle není dobrá zpráva.“

„Dobrá nedobrá, je to tak. Démoni nemají v povaze žít, pracovat a bojovat ve větších tlupách. Spojila jsem se s tetou a říká to samé. Jsou to zabijáci, co někdy cestují nebo loví společně, ale v malých skupinkách, které řídí alfa jedinec, ať muž nebo žena, ale tohle nedělají.“

„Tady utvořili armádu,“ poznamenala Glenna.

„Ano. A včera jsme z ní zahlédli jen malou část. Nejhorší je, že jsou pro ni, pro Lilith, ochotni umírat. To je nebezpečné.“

„Fajn,“ povzdychla si Glenna a připravovala stůl. „Možná jsem se radši neměla ptát.“

„Hej, vzmuž se. Přežili jsme, no ne? Bylo to vítězství.“

Do kuchyně vešel Hoyt.

„Dobré ráno přeju,“ pozdravil Blair a ihned se zadíval na Glennu.

Blair si opět uvědomila, jak jsou se strýčkem přes tisící koleno stejně vybarvení. Ona, prastrýček a jeho dvojče-vampýr spolu sdíleli nejen část podoby a krve, ale teď i tohle poslání.

Osud byl někdy pěkně nevyzpytatelný.

„Vy dva ale dnes vážně záříte,“ prohodila, když Glenna nastavila tvář, aby ji Hoyt mohl políbit. „Asi si vezmu sluneční brýle.“

„Což je ochrana proti slunci i módní doplněk,“ opakoval Hoyt, co už slyšel od Glenny.

Blair to rozesmálo. „Posaďte se.“ Pak přinesla na stůl tác plný toustů. „Udělala jsem toho jak pro armádu, což vlastně jsme.“

„Vypadá to jako skutečná hostina, díky.“

„Musím se taky zapojit. Ne jako někteří, co se práci v kuchyni úspěšně vyhýbají,“ dodala, protože se právě objevil Larkin. „Jako na zavolanou.“

Zatvářil se nevinně i provinile zároveň. „Už to je? Zdržel jsem se, protože jsem skočil říct i Moiře, že je tu jídlo. A vypadá skvěle.“

„Tak koukej jíst,“ řekla Blair a naložila mu na talíř čtyři tousty, „protože po jídle myjete se sestřenkou nádobí.“

Table of Contents

PROLOG

1