Jarmila Bednaříková

Stěhování národů

a sever Evropy

Vikingové na mořích i na pevnině

Vyšehrad

Praha

2017

Edice Historica

Ilustrace vybrala autorka

Vyobrazení na s. (v pdf/tištěné knize) 44, 51, 66, 78, 84, 97, 108,

130, 132, 186, 209, 210, 211, 215, 233

a v příloze obr. 2, 4–6, 10–13 převzata z:

Williams et al, The Viking. Nationalmuseet København 2013

Typografie Zdeněk Stejskal

Odpovědný redaktor Filip Outrata

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1581. publikaci

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

© doc. PhDr. Jarmila Bednaříková, CSc. 2017

ISBN 978-80-7429-840-0 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

ÚVOD

Počátek vikinského období je kladen do doby kolem roku 800 po Kr. Předcházela mu doba zvaná vendelská, v níž se utvářela řada charakteristických rysů vikinské epochy a jejíž začátek je datován do poloviny 6. století.[1] Stanovení periodizačního mezníku, který by opravdu uspokojivě vyjádřil konec vikinského věku, je značně obtížné. Dění tohoto období zasáhlo totiž kromě Skandinávie i mnoho jiných oblastí: Britské ostrovy, franskou říši a následné státní útvary, které na jejím území vznikly, Pyrenejský i Apeninský poloostrov, Island a Grónsko, území Slovanů a dalších etnik v Pobaltí, byzantské říše nebo Ruska. Každá z těchto oblastí by svou vikinskou dobu mohla vymezit trochu jinak.[2] Vrchol vikinských výbojů a migrací v celoevropském měřítku představuje však 9. a 10. století.

Prameny, z kterých lze vikinské období poznávat, jsou početné a různorodé. Jde např. o kroniky evropských států, ležících mimo Skandinávii – latinsky psané prameny z franské říše či jejích nástupnických států, v latině i v domácích jazycích vzniklé kroniky z oblasti dnešní Británie a Irska, latinské prameny z území Itálie a řecké původem z byzantské říše, Nestorův letopis sepsaný ve staré ruštině, a velmi důležité jsou i arabské prameny z různých končin muslimského světa. Dále o této době vypovídají prameny vzniklé přímo ve Skandinávii či jiném normanském prostředí, jako díla Ariho Moudrého, Snorriho Sturlusona, Starší Edda, početné islandské a norské ságy či básně skaldů, islandské zákony, kronikář Saxo Grammaticus, kroniky vzniklé v normanské Normandii, různé legendy o světcích. Při studiu zdrojů severské provenience seznáme, že i ságy a básně měly sloužit především k uchovávání historické paměti a mohou být cenným pramenem. Záleží na tom, jaké informace v nich hledáme. Např. pro sakrální pojetí vlády na germánském severu, polyteistické zvyklosti, vikinské lodi a cesty, vojenství, myšlení, morálku, ale i vývoj některých institucí správy mají leckdy vysokou hodnotu a epigrafika i archeologie potvrzuje stále víc jejich údajů.[3] Dále k poznání vikinské doby značně přispívají runové nápisy a obrazové kameny, a velmi mnoho nových poznatků především v poslední době přinesla archeologie.

Význam pojmu „Vikingové“ bývá někdy vykládán jako „obyvatelé fjordů“[4], nověji můžeme tuto etymologii nalézt např. v práci francouzského badatele R. Boyera.[5] Nicméně nemálo pramenů užívá tohoto pojmu ve smyslu „bojovníci, nájezdníci, námořní lupiči“, a to někdy bez ohledu na etnicitu. Snorri Sturluson např. hovoří o estonských nebo slovanských Vikinzích.[6] Ve Starší Eddě, v První písni o Helgim, vítězi nad Hundingem, jsou „vikingové“ v podstatě synonymem pro hrdiny.[7] Ve Druhé písni o Helgim čteme (o valkyrje), že „… vítězila jak víkingové. Až v zajetí ji Helgi vzal“[8] a hrdinka Brynhild (která je vlastně převlečený Helgi) o sobě také říká, že byla na vikinských výpravách.[9] Velmi instruktivně pojem Vikingové vykládá slovník, který byl v 10. století pořízen ke staroanglické básni Widsith, v níž jsou Vikingové nazýváni Wicinga cynn.[10] Ve slovníku se dočteme následující: Pirata vel piraticus – Wicing. Archipirata: Yldest Wicing. Vikingové jsou zde tedy mořští lupiči, piráti. Pojem piratae se v dobových latinských pramenech nejednou vyskytuje jako synonymum pro Vikingy, což je nepochybně jedním z nejpřesvědčivějších důkazů pro výklad tohoto označení.[11] Zajímavě pojmu pirata užíval dánský středověký spisovatel Saxo Grammaticus: O dánském biskupu Absalonovi napsal: …non minus piratam se, quam pontificem gessit (choval se stejně tak jako pirát – rozumějme bojovník – i jako kněz). Slova pirata užívá totiž Saxo podle J. R. Haglanda pro bojovníky, a to za víru i proti ní.[12]

Dračí hlava ze 7. stol., z vendelského období.

(Muzeum Aan de Stroom, Antverpy).

Také v nejnovější literatuře k vikinskému období najdeme etymologie stejného typu. Podle J. L. Byocka pojem víkingar znamená muže, kteří se sdružili, aby si na lodích dobývali kořist.[13] J. Simpsonová pojem Víkingr vykládá jako „pirát“, víking znamená podle ní cestu za pleněním přes moře.[14] Také podle dalších autorů „viking“ znamená ozbrojené nájezdy a pirátství.[15] Skandinávci sami sebe původně nazývali podle území, kde žili: muži z Vestfoldu, Opplandu, atd. Užívali i označení „muži ze severu“. S postupným procesem sjednocování jednotlivých skandinávských království pak přijímali národní jména. Arabské prameny Vikingy nazývaly také madžús – mágové (jak se označovali kněží perského zoroastrismu). Nevybrali si tu vojenskou stránku jejich činnosti, ale zaregistrovali hlavně to, že byli pohany.[16] Z uvedeného vyplývá, že pojem Vikingové se přinejmenším v naprosté většině používal pro označení bojovníků, nájezdníků, pirátů a vyjadřoval způsob života těch, s nimiž se autoři pramenů setkali. Někdy jej mohli samozřejmě užít také pro obchodníky, činnost bojovníků a obchodníků však v mnoha případech splývala.

Obtížný může být ovšem i výklad jiných pojmů. Prameny např. leckdy volně zachází s výrazy Normanni a Dani, přičemž termín Normanni může označovat skandinávské Vikingy obecně. Je tomu tak ve franských análech (např. Annales Bertiniani užívají pro vikinské nájezdníky v karlovské říši bez nějakého systému výrazy: pyratae Danorum, pyratae Nordmannorum, Dani, Nor(d)/manni, pyratae) i v Anglosaské kronice.[17] Dále je v anglosaském prostředí pro skandinávské Germány užíváno i obecného označení haedene (pohané). Nelze tedy vždy jednoduše a jednoznačně zjistit, z kterého skandinávského území konkrétní Vikingové připluli. Povědomí o existenci Dánska, Norska a Švédska jako určitých, nejprve geografických celků, se v době vikinské teprve utvářelo, a to od 2. poloviny 9. století.[18]

Bylo by tedy vlastně třeba zvážit, zda pojem Vikingové psát s velkým, anebo malým v. Ne ve všech případech by však bylo snadné rozlišovat, současníci se většinou nejdříve a také nejčastěji setkávali s germánskými obyvateli Skandinávie jako s nájezdníky a mořskými lupiči a přenášeli někdy jejich název na celá společenství, z nichž tito bojovníci pocházeli, třebaže většina Skandinávců nepochybně žila pokojným životem zemědělců, chovatelů dobytka, řemeslníků a obchodníků. Proto též zůstaneme u dosavadního způsobu užívání i psaní tohoto slova. Pojmy Vikingové a Normani budeme ze stylistických důvodů tam, kde to kontext umožňuje, užívat jako synonyma, a to pro Germány původem ze Skandinávie. V latinských pramenech o Normanech v Itálii a na Sicílii najdeme jen pojem Normanni. I to by mohlo být určitým důkazem pro chápání výrazu „Vikingové“ jako „bojovníci, nájezdníci“ (pokud prameny takto neodrážejí fakt, že zřejmě většina jich přišla z Normandie). Nešlo tu o stejná kořistnická tažení, jako např. do karlovské říše. Byli to původně vojáci ve službách italských mocných, z kterých se stali dobyvatelé. Případ Varjagů na Rusi je pak ještě o něco složitější.

Vikingy v nejtradičnějším slova smyslu, chápané jako nájezdníky, ale i slavné mořeplavce a cestovatele, charakterizují velmi dobře verše, napsané na gripsholmském runovém kameni z doby kolem roku 1050, tedy zhruba z konce vikinské epochy: „Odvážně cestovali, daleko se vypravili pro zlato, nasytili orly[19] daleko na východě, a zemřeli pak na jihu, v zemi Saracénů“. Vikinský vůdce z první poloviny 11. století Ingvar měl přívlastek, který by se dal přeložit jako „Cestovatel do daleka“.[20] Dalekých cest se účastnil také Nor Thorer, řečený Pes. Plul z Norska do Bílého moře a zpět. Z dnešního Archangelska prý přes Ladogu a Byzanc doputoval až do Jeruzaléma. Švéd Ormiga navštívil Byzanc, Jeruzalém, Island a obecněji území muslimského chalífátu na východě.[21]

Výboje a daleké cesty byly nejenom „podnikáním“, jehož si, alespoň podle severských pramenů, vážili sami Vikingové, ale i charakteristikami Vikingů v očích jiných současných populací. Výboje začínaly nejprve skromně, rozrostly se v průběhu 9.–10. století a v následujícím období (s výjimkou Itálie a Sicílie) už zase doznívaly. Prameny evropského kontinentu neumožňují vždy spolehlivě (anebo aspoň s větší mírou pravděpodobnosti) zjistit, jak velká množství Skandinávců útočila, třebaže někdy najdeme přímo počty válečných lodí anebo padlých bojovníků. Anglosaské prameny rozlišují mezi pojmy here – což znamená bojovníky na tažení za kořistí, ozbrojené lupičské bandy – a fyrd pro větší armádní uskupení.[22] Nicméně ani údaje o těch nejpočetnějších vikinských výpravách nemohou společnost vikinské doby představit převážně jako společenství nájezdníků a ozbrojených lupičů. Vždyť stejný dojem učinili i Germáni 1. století př. Kr. na C. Iulia Caesara.[23]

[1] ARHENIUS, B. Vendelzeit. In Reallexikon der germanischen Altertumskunde Bd. 32. Berlin–New York 2006, s. 132n.

[2] V současné literatuře se nejčastěji jako závěrečný periodizační mezník vikinské doby vyskytuje polovina 11. stol. Pojem vikinská doba vytvořil v r. 1873 J. J. A. WORSAAE v díle „De Danskes Kultur i Vikingetiden“.

[3] Srovnejme například tyto informace: Hákon Dobrý podle Heimskringly zrušil zasvěcení poháru starým božstvům znamením kříže. Kříž býval vyrýván i na arabské mince, nesoucí výroky z koránu. Písemné svědectví o určité praktice je tu potvrzeno hmotným.

[4] Srov. Cambridge Medieval History III (dále CMH III). Cambridge 1922, s. 309; vik je norský pojem pro fjord. Dalo by se připomenout, že ve starém jazyce Franků pojem wig také označoval bojovníka (najdeme jej např. ve jméně Chlodwig).

[5] R. BOYER, Pour présenter les Vikings. www.clio.fr..biblioteque/pour_presenter_les_Vikings_asp, s. 11. Autor píše, že jde především o charakteristiku obchodníků, která je ve slově Vikingové akcentována, a chápe tedy termín vik jako fjord. Slovo „vara“ v pojmu Varjagové vykládá jako routes. Dále je zajímavý jeden z názvů pro Vikingy v Irsku: Lochlann, související s jezery (Srov. C. F. KEARY, The Vikings in the Western Christendom AD 789 –AD 888. Milwood 1975, s. 193).

[6] Heimskringla VI 16. (V případě citací 1. dílu Heimskringly označujeme z úsporných důvodů jednotlivé ságy římskými číslicemi. Znamenají: I – Sága o Ynglinzích; II – Sága o Hálfdanovi Černém; III – Sága o Haraldovi Krásnovlasém; IV – Sága o Hákonovi Dobrém; V – Sága o Haraldovi, zvaném Šedý plášť, VI – Sága o Olafu Tryggvasonovi.)

[7] První píseň o Helgim, vítězi nad Hundingem 37 a 29.

[8] Edda, Druhá píseň o Helgim, vítězi nad Hundingem 4 a srov. 24.

[9] Edda, Brynhildina cesta do podsvětí 3.

[10] Pojem cynn sice znamená lid, kmen, a ve výčtu kmenů jsou Vikingové a tzv. Lidvikingové uváděni na třech místech básně (v. 47, 59 a 80). Slovníkové vysvětlení pochází z 10. stol., stejně tak jako písemná podoba básně. Přesto však Widsith vybízí v otázce významů pojmu Vikingové k dalšímu bádání.

[11] Srov. např. Adam. IV 6: pyratae, quos illi Wichingos appellant.

[12] J. R. HAGLAND, The Theme of Marriage nd Consanguinity in Early Norvegian law. In: Scandinavia and Europe 800–1350. Contact, Conflict, and Coexistence. In: J. Adams and K. Holmann (Ed.). Turnhout 2004, s. 34.

[13] J. L. BYOCK, Viking Age Iceland. London 2001, s. 12.

[14] J. SIMPSON, Everyday Life in the Viking Age. New York 1987, s. 11.

[15] G WILLIAMS – P. PENTZ – M. WEMHOFF (ed.), Viking. Kopenhagen 2013, s. 17 a 79n.

[16] AZMEH al A., Barbarians in the Arab Eyes. Past and Present 134. Oxford 1992, s. 3 –18.

[17] Srov. Anglosaská kronika ad a. 787: III scipu Nordmanna of Heredalande (tři normanské lodi ze „země ozbrojených lupičů“); v latinské verzi zjistíme, že šlo o Dány.

[18] E. ROESDAHL, The Emergence of Denmark and the Reign of Harald Bluetooth; C. KRAG, The Creation of Norway. In: S. Brink – N. Price (Ed.) The Viking World. Oxford–New York 2008, s. 647 a 653.

[19] Sycení orlů nebo jiných dravců je metaforou pro boj a pobití nepřátel.

[20] G. WILLIAMS, Warfare and Military Expansion. In G. WILLIAMS – P. PENTZ – M. WEMHOFF, The Viking. Nationalmuseet København, 2013, s. 81.

[21] E. OXENSTIERNA, Die Wikinger. Mundus Verlag 2002, s. 285n. Objevuje se vágní pojem Serkland, země Saracénů, myslí se tím snad území chalífátu na východě, ale Snorri Sturluson klade toto území i do Afriky. Srov. A. Ture JOHNSSON, Austr i Karusm och Sarklandsnamnet. Fornvännen 42, 1947, s. 290 –305.

[22] G. WILLIAMS. In o. c. Viking, 2013, s. 85.

[23] Caesar, Bell. Gall. VI 22.

Vikinský svět na speciálně upravené mapě, převzaté z publikace: G. WILLIAMS, P. PENTZ, M. WEMHOFF, The Viking, Nationalmuseet København 2013, kde je Skandinávie ve středu cest a usídlování Vikingů.

NEJSTARŠÍ ZPRÁVY

O GERMÁNSKÉM SEVERU

Předtím, než přikročíme k popisu jednotlivých institucí a událostí vikinského období, bude vhodné se podívat, co vlastně bylo o domově Vikingů či Normanů, Skandinávii, známo v časech, kdy sem přicházel římský import a byly navazovány první styky s římským impériem, v období, kdy se rodila vikinská společnost i v době, kdy se již o ni musely anebo měly blíže zajímat evropské země, které s ní mírově anebo v rámci vojenských konfliktů přicházely do styku.

Pobaltí a Skandinávie[24] se v dílech antických spisovatelů objevují už kolem přelomu n. l. a poté již hojněji od 1. století po Kr. Nejprve jde o zmínky velmi stručné. Císař Octavianus Augustus (27 př. Kr. až 14 po Kr.) se ve svém životopise Res gestae divi Augusti chlubí, že jeho loďstvo doplulo až ke hranicím Kimbrů. Hranice dnešního Dánska představovaly tedy pro Římany kolem přelomu letopočtu ještě hodně vzdálenou končinu.

K nejstarším autorům, kteří popisují nejenom některé zdejší kraje, ale i život v nich, patří Tacitus. Jedním z důvodů raného zájmu o tato území byl obchod s jantarem, jemuž podle tohoto antického autora Germáni říkali glaesum.[25] Tacitus se o „barbarskou“ realitu zajímal ovšem zejména proto, že si už ve své době uvědomoval nebezpečí, které „barbaři“, konkrétně Germáni, pro římskou říši představují.[26]

Některé z kmenů uváděných Tacitem figurují i ve vikinském období. Za Gotony (předky Gótů, v jeho době sídlícími u ústí Visly a částečně už i na východ od něho) jsou podle něj (směrem na západ) sídla Rugiů a Lemoviů, a po nich v jeho líčení následují Suionové, jedni z předků Švédů. Kromě síly mužů a zbraní tohoto etnika byla už v této době, koncem 1. století n. l., známa i síla loďstev Suionů a Tacitus, jeden z výjimečných antických spisovatelů, kteří se snaží zjistit pravdivé informace o „barbarech“, věnuje proto jejich lodím velkou pozornost. Píše, že byly odlišné od římských. Příď vybíhala na obě strany, takže mohly přistávat z obou konců, nepoužívaly tehdy ještě plachet,[27] vesla nebyla upevněna na bocích jako na triérách a různých podobných druzích antických plavidel, byla volná a užívala se k veslování dopředu i dozadu. Už v té době musela být tedy manévrovací schopnost skandinávských flotil značná. Autorovy informace o „neomezených vládcích“ a o tom, že muži tady nesmějí volně nosit zbraně, jsou ovšem méně věrohodné. Možná šlo pouze o některé z těchto kmenů, podobné Gotonům, u nichž Tacitus také zaznamenává pevnější královládu.[28] Za Suiony sídlily kmeny Sithonů, kteří se ostatním obyvatelům severu podobaly prý ve všem kromě toho, že jim vládla žena, což Tacitus považuje za velikou hanbu[29] a my za svědectví o určitém vývojovém stadiu rodové společnosti.

Severovýchod Evropy obývali podle Tacita mj. také Finové (Fenni). I o těchto budoucích Skandinávcích už píše, i když ne zrovna s obdivem. Jsou podle něho divocí a neobyčejně chudí. Kromě luků nemají jiné zbraně, a protože jim chybí železo, hroty šípů vyrábějí z kostí. Neznají koně, nemají pevné příbytky, jen chatrče, spletené z větví. Živí se divoce rostoucími bylinami a lovem. Nestarají se o náboženství.[30] Topoi se tady mísí se skutečností, ale skutečnost převládá.

Pomponius Mela[31] v 1. století po Kr. píše, že severně od řeky Labe se rozkládá veliký mořský záliv, zvaný Codanus, v němž jsou hojné velké i malé ostrovy. Jejich obyvateli se nezabývá, ale zato u něj poprvé najdeme název Scandinavia. Za ostrov byla považována po celé období antiky. Pod stejným názvem jako Mela uvádí Skandinávii v témž století také polyhistor Plinius Starší.[32]

Klaudios Ptolemaios, jeden z nejznámějších antických geografů, ve 2. století po Kr. píše, že v Severním oceánu (má tady na mysli i Balt) jsou čtyři velké a tři malé ostrovy, které se nazývají „Skandíai“. Je však obtížné určit, co Ptolemaios ve svém díle Geógrafiké Hyfégésis těmito Skandiemi přesněji myslí. Největší a nejvýchodnější z nich totiž, jak tvrdí, leží u ústí Visly.[33] Nedá se říci, zda šlo např. o Oland, Gotland, nebo některý menší ostrov. Takový popis činí potíže i při hledání původního domova Gótů, protože jejich původ ze Skandinávie, o němž píše Jordanes, nemusí znamenat území, jež tímto pojmem označujeme dnes, ale i ostrovy a kraje ve východním Pobaltí a v Povislí, tam, kde sídla Gótů zachytili Strabón a Tacitus.

Z ostrovů, které leží v severním Atlantiku a posléze náležely k prostředí germánského severu, byl antickým autorům už odedávna znám ostrov, který nazývali Thule či Thyle. Psal o něm už ve 4. století př. Kr. Pýtheas z Massalie,[34] jehož dílo Περὶ τοῦ ᾿Ωκεανοῦ se nedochovalo. Cituje z něho však Strabón,[35] geograf posledního století př. Kr., jenž Thule považuje za nejsevernější území Evropy, o němž se ví velmi málo. Podle Pýthea mělo být vzdáleno šest dní plavby na sever od Británie. Už u tohoto mořeplavce se zřejmě objevila povědomost o zdejších polárních nocích a dnech, velmi pak v antice rozšířená. Je možné, že se již v této době jednalo o znalost Islandu, ačkoli na sever od Británie a za 60. rovnoběžkou leží i Shetlandy a Faerské ostrovy. Pýtheem uváděná doba plavby by ovšem vzdálenosti od Británie k Islandu mohla odpovídat docela dobře. Tzv. Pseudoskylakův Periplús udává např. překonání vzdálenosti z Kartága do Gibraltaru (820 námořních mil) za sedm dní při rychlosti necelých pět námořních uzlů za hod. Z Británie (konkrétně z Blackpoolu) na Island (do přístavu Hofn na východním pobřeží) je dnes udávána vzdálenost kolem 730 mil. Také časově je Pseudoskylakův údaj Pýtheově zprávě blízký, uvedený popis plaveb vznikl rovněž ve 4. století př. Kr.

Strabón o lidech z Thule píše, že se živí rostlinnou stravou (proso, obilí, konzumují také med).[36] Básník Vergilius užívá jména tohoto ostrova jako symbolu Oceánu, nesmírné Octavianovy moci a jeho božství.[37] Plinius St.[38] o Thule uvádí v podstatě tytéž informace jako Strabón a Tacitus toto území lokalizuje někam do blízkosti Orknejí.[39] Stručně se o ostrovu Thule zmiňuje též geograf Dionýsios Periégétes ve 2. století po Kr.[40] a jeho pozdější latinský překlad (Avienus). Nové poznatky se u těchto autorů neobjevují.

Dalším antickým spisovatelem, který se germánským územím na severu, třebas více na severovýchodě než severozápadě, věnoval, byl ve 3. století po Kr. Solinus ve svém díle Collectanea rerum memorabilium.[41] Největší ostrov Germánie se podle něj nazývá „Gangavia“. Mohla by to být Skandinávie,[42] bližší informace o ní však nepodává.

V Germánii jej zajímají především nerostné suroviny, které byly předmětem vzájemného obchodu (a tento obchod zase zdrojem poznání).[43] Z krajin na severozápadě (kromě Británie) blíže popisuje Irsko a Thule. O moři mezi Irskem a Británií píše, že je po většinu roku pro plavbu nepříznivé a měří 110 mil.[44] Kolem Británie je mnoho ostrovů a Thule je nejzazší z nich. Za letního slunovratu tu není žádná noc a za zimního žádný den. Za tímto ostrovem je moře „líné“ a zamrzá.[45]

Ammianus Marcellinus věnoval ve svém historickém díle ze 4. století po Kr. mnoho místa též geografii a popisu různých etnik,[46] vzdálenější severozápad Evropy jej však nezajímal. Jediná zmínka o něm ukazuje, že Thule byla v jeho práci symbolem něčeho pro antický svět hodně odlehlého: quo etiam, si apud Thyle moraretur Ursicinus, acciri eum magnitudo rerum… flagitabat…[47]

Orosius (počátkem 5. stol.) uvádí ze severozápadních evropských ostrovů Orcadas (Orkadské ostrovy), kterých je celkem 33, z toho podle Orosia dvacet pustých a pouze 13 obydlených.[48] Orosiova zeměpisu věnovaná část díla Historiarum adversum paganos si vědomě nečiní nárok na popis celé Evropy, po Orkadách popisuje ještě ostrov Thule, o němž tvrdí, že leží zhruba uprostřed oceánu a je znám jen málokomu.[49] Budoucí území Dánska, Norska, Švédska a Finska již nezmiňuje.

Nerostné bohatství nebo různé kuriozity germánských krajů na severu sice antické geografy i historiky přitahovaly, ale mnohem více než severní a severozápadní Evropa se v centru jejich zájmu obvykle nacházela Asie a Afrika, kde se zrodily staré a vyspělé civilizace. U autorů doby vrcholícího stěhování národů nás ovšem udivuje, že nevyužili informačních zdrojů, které měli i o vzdáleném germánském severu k dispozici přímo na území říše. Takovou užitečnou zvědavost projevil teprve až raně byzantský řecky píšící historik Prokopios.

O kraje na severozápadě Evropy se Prokopios zajímal v souvislosti se vztahy mezi Byzancí a Heruly.[50] Informace o ostrovu, který nazývá Thule, a jímž ovšem tentokrát zcela jistě není Island, ale severní oblasti Skandinávie, pokládané za ostrov, získával nejspíše od herulských vojáků v byzantských službách a patří k jedněm z nejcennějších a nejspolehlivějších zpráv o severu Evropy. Nepíše pouze o polárních dnech a nocích, ale i o depresi, která obyvatele v období nocí přepadá, o tom, že většina půdy na tomto „ostrově“ je pustá a v jeho obyvatelných končinách žije třináct kmenů, z nichž každý má svého krále.[51] O tom, že byl informován dobrými znalci tamějšího prostředí, svědčí i to, že se dověděl odpověď na svou otázku, jak v době půlročního dne nebo noci obyvatelé počítají čas. Herulové v jeho době na sever Skandinávie nejen vyjížděli, ale také se z něho vraceli zpět na území Byzance. Sám historik litoval, že se tam nemůže podívat, ale nepovažoval takovou výpravu za nijak nemožnou. Na nejnižší úrovni ze všech kmenů tu tenkrát byli Skrithifinové, o nichž Prokopios tvrdil, že žijí jako zvířata. Nebyli totiž zemědělci, živili se jen lovem, oblékali se do kůží ulovených zvířat, které sešívali zvířecími šlachami. S muži se lovů účastnily také ženy,[52] které své děti prý nekojily, ale živily morkem. Pokrokovější kmeny charakterizuje tím, že uctívají mnoho božstev, a popisuje přitom také, jak obětovali prvotiny z válek. Mezi těmito způsoby je i typiycky germánské oběšení na stromě.[53] Prokopiovy zprávy jsou v mnoha směrech pro další hodnocení vikinského světa důležité, ba pozoruhodné. Herulové, pocházející ze Skandinávie, se sem běžně vraceli, byli to jistě vynikající mořeplavci a měli dobré loďstvo.

Historik Jordanes, žijící rovněž v 6. století jako Prokopios, se o Skandinávii zajímal zvláště podrobně díky tomu, že odsud byl vyvozován původ Gótů, v jejichž společnosti žil, a snad i on sám byl Gót.[54] V Severním oceánu leží dle jeho líčení veliký ostrov, který se nazývá „Scandza“, případně „Scandia“. Tento ostrov má podobu citroníkového listu a uzavírá se směrem k protáhlému konci (tedy k severu). Matoucí je jeho líčení, týkající se řeky Visly: Tato řeka se na dohled (in conspectu) Scandzy vlévá do „Severního moře“. Na východě má Scandza největší jezero světa (je jím míněno dnešní jezero Vänern), v němž pramení řeka Vagus (Göta), vlévající se do Oceánu. Na západě a na severu je obklopena širým mořem, jež je na severu nesplavné. Baltské moře považuje za část tohoto oceánu a říká, že jsou v něm mnohé, třebaže malé ostrovy. Území těchto ostrovů jsou krutá nejenom nepohostinností svých obyvatel, ale i výskytem divokých zvířat.[55]

Zdá se, že nejasnost Jordanova líčení vzniká především smísením informací převzatých z Ptolemaia, který své Skandinávie umisťuje k ústí Visly, a vědomostí o skutečné poloze dnešního Dánska, Švédska, Norska a Finska, které se k němu mohly nejlépe dostat prostřednictvím ústní tradice nebo i soudobých svědectví Germánů, pocházejících z těchto končin. Svědčilo by o tom i to, že Jordanes sice uvádí kmeny Scandzy, jmenované Ptolemaiem, ale přidává k nim ještě mnohé další. Alexandrijský geograf jich uváděl sedm: Chaideinoi, Favonai, Firaisoi, Finnoi, Gútai, Daukiónes a Leuónoi.[56] Historik Gótů pak kromě dalších jmen podává o některých z těchto etnik i stručné informace. U kmene Adogit[57] panuje podle něho po čtyřicet dní v létě den a v zimě po stejnou dobu noc. Scretefennové[58] se neživí rostlinnou stravou, ale obživu jim poskytuje lov a ptačí vejce. Hojnost obživy jim dávaly také močály na jejich území, kde se prý rodilo mnoho zvířat.[59] O kmeni Suehans[60] píše, že jeho příslušníci byli chovateli vynikajících koní a široko daleko obchodovali s kožešinami (sapherinas pelles)[61]. Byli chudí, ale neobyčejně bohatě oblečení, totiž do černých kožešin.[62]

Kmeny Theustes, Vagoth, Bergio, Hallini a Liothida měly rovinaté a úrodné území, pročež byly znepokojovány útoky nepřátel.[63] Po nich dle Jordana následují Athelmil, Finnaithae, Fervir a Gauthigoth, které charakterizuje jako lidi líté a pohotové k vedení válek.[64] Jordanes popisuje tedy ve Skandinávii kmeny lovecko-sběračské, které navíc obchodují kožešinami, a kmeny zemědělské na jihu a východě oblasti. Na jihu a východě byly, jak z jeho líčení vyplývá, vyspělejší kmeny, u kterých se už zřejmě v této době[65] také vyvinulo družinné prostředí, milié příštích vikinských výprav.

Kmeny Mixi, Evagre a Otingis[66] bydlely údajně ve skalních slujích jako v nějakých pevnostech. V poněkud větší vzdálenosti od nich žili Ostrogóti, Raumarikové a Aeragnaricii.[67] Autor je ničím necharakterizuje, zato o Finnech tvrdí, že jsou ze všech obyvatel Scandzy nejmírnější a s nimi lze srovnat i kmeny Vinoviloth.[68] O Suethidech, žijících snad nejenom ve Švédsku, ale i v Norsku, píše, že vynikají tělesnou výškou a z jejich rodu pocházejí též Dánové, kteří vyhnali Heruly.[69] V Norsku uvádí také kmeny Eunixi a Aetelrugi, Augandzi a Taetel,[70] Granniové žili podle J. Svenunga (s. 101) i podle J. Calmera (s. 61) v Grónsku, o němž už tedy také mohl slyšet.

Důvěryhodnost Jordanových vědomostí v poslední době stále více ověřuje archeologie. J. Calmer[71] shrnul výsledky archeologických výzkumů, které dokládají, že již před 5. století po Kr. vznikaly ve Skandinávii ohraničené sídlištní areály, které představují sociální jednotky, sdružené okolo určitých mocenských center. Podle velikosti těchto areálů šlo zřejmě o kmenové svazy. Tyto jednotky měly společný kult a pozoruhodné je zakončení některých jejich názvů na koncovku „riki“, která znamená vlastně království, říši, zkrátka politické uskupení.[72] Tyto archeologicky zmapované sídelní areály odpovídají situaci, kterou Jordanes popisuje, názvům kmenů, jež uvádí, odpovídají středověké názvy, které tyto sídelní oblasti měly.

Ze středověkých autorů věnoval z pochopitelných důvodů germánskému severu, a zvláště Skandinávii, velkou pozornost Adamus Bremensis.[73] Byl kronikářem hambursko-brémské arcidiecéze, která dostala od papeže povolení pro christianizaci nejenom germánského, ale v podstatě celého západoevropského severu.[74] Získával informace od očitých svědků, misionářů, i zcestovalého dánského krále Svenda Estridssona (asi 1020 –1076). Zachoval mnoho cenných informací, ale přehršel geografických údajů, s nimiž pracuje, mu někdy činila potíže a jindy zase podlehl vlivu starších spisovatelů. Patří totiž k autorům, kteří se nejednou snaží prokázat znalost antické literatury a reálií.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Úvod

Nejstarší zprávy o germánském severu