Martha Brookhart Halda

DER DUFT DES ENGELS

Meine Reise in die Ewigkeit und zurück

Copyright © 2015 sorriso Verlag GmbH, Radolfzell

am Bodensee, Germany

All rights reserved.

Translated through mediation of Maria Pinto-Peuckmann,

Literary Agency, World Copyright Promotion, Kaufering, Germany

Translation © 2017 by Martina Šturcelová

Cover design © 2017 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5358-2

Túto knihu venujem Bohu, tvorcovi všetkého. Vďaka Tebe som nezažila blízkosť smrti, ale ochutnávku večnosti.

Môjmu otcovi Rayovi F. Brookhartovi, ktorého všetci volajú oco. Podelil si sa so mnou o svoju vieru bez toho, aby si ma odsudzoval. Mal si veľa sily, no vždy si bol láskyplný džentlmen. Viedol si ma k dobrote. Teším sa na deň, keď sa k tebe pridám v nebi.

A s láskou mojim synom

Aaronovi G. Haldovi a Nathanovi C. Haldovi. Ďakujem vám za podporu a povzbudenie v ťažkých časoch.

Dúfam, že vám neprestanem dokazovať, ako veľmi vás ľúbim.

Poďakovanie

Som vďačná za lásku, starostlivosť a priateľstvo mnohých žien, ktoré mi dodali silu, keď som ju najviac potrebovala pri uzdravovaní. Najprv sa chcem poďakovať mojej sestre Katie Brookhartovej-Petersonovej – za tvoju bezhraničnú lásku. Veľká vďaka. Terri Brookhartovej za všetky dni, keď si sedela v nemocnici pri bazéne. Cindi Weaverovej, Colleen Heublienovej, Chris Wilkersonovej, Margaret Redenovej, Kris Reillyovej, mojim spoluhráčkam pri hre bunko... boli ste super tím a podporovali ste ma, ako sa len dalo. Som vám veľmi vďačná za vaše priateľstvo – viac, ako som schopná vyjadriť. Sherry Nessovej, Kelly Crewsovej, dámam zo skupiny biblických štúdií – ďakujem, že sa so mnou delíte o Božiu milosť.

Ďakujem svojim kolegom z kurzov písania na Ananda College. Veľa sme spolu zažili, uvažovali a hovorili o našich životoch aj duchovných cestách. Želám vám len to najlepšie. Aum, Shanti, Shanti.

Karen Christine Angermayerovej z vydavateľstva Sorriso, ďakujem, že si ma našla a chceš vydávať knihy, ktoré vyčaria ľuďom úsmev na tvári.

Mojim chlapom, Aaronovi Haldovi, Nathanovi Haldovi, Markovi Haldovi a Milesovi Oliverovi… ste dobrí muži a ľudia. Som veľmi rada, že mi Boh dovolil vrátiť sa, aby som vám mohla darovať svoju lásku.

Predovšetkým sa však chcem zo srdca poďakovať Robertovi Yehlingovi, môjmu priateľovi a láske už viac ako päťdesiat rokov, kamošovi zo škôlky. Ďakujem ti za obrovský dar. Pomohol si mi vidieť moje lepšie ja, objaviť môj spisovateľský talent a oddať sa túžbe preniknúť ešte hlbšie do opisov mojich zážitkov. Dodával si mi odvahu, radil si mi, nabádal si ma, a tým si mi umožnil, aby som o vlastnej knihe už viac nesnívala, ale ju napísala. Bez tvojho nasadenia pre toto dielo, bez našich duchovných dobrodružstiev a tvojho pochopenia, keď som pri spomienkach na niektoré časti príbehu dostala záchvat hysterického plaču, by som to nikdy nedokázala. Budem ti za všetko navždy vďačná a budem ťa ľúbiť – v tomto aj v ďalšom živote. Prežíval si so mnou moju ochutnávku večnosti. Podporoval si ma, aby som toľko nelipla na veciach, ktoré chcem alebo som stratila, a namiesto toho som si uvedomila, čo mi ostalo: istota, že všetci v sebe nosíme nebeské kráľovstvo.

Prológ: Skok z útesu

Počas topenia snehu z Himalájí bolo blízko Rišikéšu chladno ešte aj v marci, no ligotajúca sa voda ma lákala, keďže Ganga bola na tomto mieste neobvykle čistá. Nižšie po prúde už vyzerala inak. Len nedávno som navštívila kremačné gháty vo Váránasí, kde hinduisti spaľovali mŕtvoly a ich popol sypali do rieky. Teraz sme však boli pri hornom toku, blízko Himalájí.

V ten deň som mala päťdesiate tretie narodeniny a rozhodla som sa podniknúť splav po Gange. Raftingové dobrodružstvo som považovala za skvelý nápad, hoci mojich asi dvadsať spolucestujúcich malo iný názor. Nevedela som nikoho prehovoriť, aby sa ku mne pridal – dokonca ani pri ponuke, že by som im to zaplatila.

„Takú šancu má človek len raz za život,“ skúšala som to. „Život sa najlepšie oslavuje tak, že nevynecháme ani jedno dobrodružstvo.“

Nikto nezareagoval. To mi neprekážalo. Bola som pevne rozhodnutá užiť si nádherné brehy Gangy z raftu aj sama – teda ak sa mi na rieku podarí dostať.

Prvý splav, ktorý som si objednala, zrušili pre moje pohlavie.

Som biela žena, vysoká meter osemdesiat, blondína. Nebola som veľmi nenápadná. Raftingoví podnikatelia nevedeli, čo so mnou, keďže podobné situácie sa nevyskytovali často. Indické ženy splavovali rieky zriedka a už vôbec nie samy alebo s cudzími mužmi, ktorých nepoznali. Potom ma stretlo šťastie – v poslednej minúte sa rozhodli dve sestry zo Škótska, že si Rišikéš pozrú tiež z Gangy. Obe boli také vysoké ako ja, mali okolo dvadsať rokov a túžili po dobrodružstve!

Konečne! Teraz mohla firma, ktorá sa zaoberala splavom, poslať dolu prúdom rovno tri výstredné ženy. So sprievodcom, na ktorého večne šťastný úsmev rada spomínam dodnes, sme cestovali po krajine asi polhodinu. Potom sme nastúpili do člna a čoskoro sme sa kĺzali po ohyboch rieky. V dravých prúdoch sme naberali čoraz vyššiu rýchlosť. Po skúsenosti z Green River v Utahu by som ju odhadovala na kategóriu tri (mierne náročná) až štyri (ťažká).

Niekoľko minút sme plynulo pádlovali. Vtom sme dobehli čln so šiestimi silnými Indmi, ktorí nás vyburcovali k pretekom na vode. Fyzická veľkosť, mladý vek aj svalová hmota boli na ich strane – nehovoriac o sile. My sme však vyhrali! Náš usmievavý sprievodca bol nadšený. V tej chvíli mu bolo jasné, že preteky s bláznivými bielymi ženskými mu zaistia slávu medzi kamarátmi na niekoľko mesiacov. Boli sme preňho ako hotovosť na „chodníku slávy“.

Plynule sme prešli zákrutu. „Tak, dámy, chcete si skočiť aj z útesu?“ spýtal sa zo žartu.

Nevedela som síce, aký je ten útes vysoký, no mala som narodeniny a vo svoje pamätné dni rada zažívam pamätné veci. „Áno,“ vyhlásila som.

Pozrel sa na mňa, akoby mi už úplne preskočilo. „To bol iba vtip.“

„Ja to myslím vážne.“

„Veď ani neviete, ako je to hlboko.“

„To je jedno. Dokážem to,“ uisťovala som ho.

Zašli sme za zákrutu a zrazu sa pred nami objavil pätnásťmetrový útes. Na jeho kraji stálo niekoľko mužov. Pozerali dolu a odhadovali, ako hlboko spadnú. Samozrejme, iba ak by naozaj skočili. Tá vtipná scéna mi pripomenula jeden bollywoodsky film, ktorý som videla s mojím milovaným Bobom pred dvomi mesiacmi na Vianoce v sanfranciskej štvrti Haight Ashbury. Okrem toho sa tí muži ešte aj fotili. Zachytiť každú sekundu svojho rušného života na mobil patrilo zjavne medzi obľúbené činnosti všetkých Indov.

Bol najvyšší čas. Sprievodca mi prikázal, aby som si obula tenisky, nasadila prilbu a obliekla plávaciu vestu. Najprv som nechcela, ale keď mi povedal, že inak skočiť nesmiem, bez frflania som počúvla bezpečnostné pokyny a vystúpila som z člna. Vyliezla som po útese, postavila som sa k mužom, niekoľko minút som počúvala ich diskusiu na tému: kto skočí ako prvý a prešla som okolo nich k najbližšiemu výčnelku. Posunula som sa na okraj – a skočila som. Muži ostali stáť ako prikovaní. Asi dvadsať párov očí za mnou neveriacky hľadelo, ako som šplechla do vody.

To bol ale pocit! Musela som si to zopakovať. Rýchlo som znovu vyliezla hore, prešla som okolo mužov až k najvyššiemu bodu a skočila som do hlbočiny. Pri treťom skoku som presvedčila jednu zo sestier, aby sa ku mne pridala. Kým sme dorazili k mužom, skočiť sa odvážil iba jeden. O niekoľko sekúnd neskôr sme počet zdvojnásobili a vystrelili sme svoje dlhé telá ponad okraj útesu. Len čo sme sa vynorili, zakričal na nás jeden z mužov zhora: „Ste profesionálne skokanky?“

Ani len netušil, ako ma tou otázkou potešil. „Veď som iba skočila!“ zvolala som. „Okrem toho mám určite toľko rokov ako vaša matka.“

Päťdesiattrojky som sa takmer nedožila, vlastne ani štyridsaťjednotky. Trinásť rokov pred zoskokom z útesu do Gangy ma po hroznej autonehode, keď na mne pristálo moje auto, trikrát vyhlásili za klinicky mŕtvu. Po prekonaní akútnej operácie a siedmich týždňoch kómy povedali lekári môjmu manželovi, obom mojim chlapcom a zvyšku mojej rodiny, že som pravdepodobne utrpela ťažké poškodenie mozgu a už nikdy nebudem môcť chodiť. Odvtedy som sa naučila znovu chodiť aj hovoriť, zvládla som nekonečne pomalú rekonvalescenciu. Zabehla som maratón, prežila som ťažký rozvod, osvojila som si nové profesie, prišla som o zamestnania aj o dom. Znovu sa zo mňa stala študentka, zamilovala som sa a dnes som spisovateľka. Okrem toho už niekoľko rokov prednášam skupinám rôznych veľkostí a vierovyznaní o svojom zážitku blízko smrti. Určite poznáte to porekadlo: „Preži každý deň, akoby mal byť tvoj posledný.“ Ak niekto stál na prahu smrti, alebo ako ja – tú hranicu prekročil – vníma každú chvíľu, každý zážitok, akoby mal byť jeho posledný na zemi. Aspoň u mňa to tak je.

Bola som hrdá na svoj výkon. Vedela som, že o dva dni znovu uvidím svoj poklad, ktorý sa mojimi skokmi z útesov určite bude všade vystatovať. (Ešte aj po troch rokoch mi o tom stále rozpráva.) Má zvláštnu danosť rozpoznať schopnosti a osobitosti ľudí, aj ich skutočný príbeh. Tieto príbehy oslovujú srdcia a duše ostatných. Vedela som, že nad mojimi skokmi bude vrtieť hlavou, presne ako vtedy, keď som sa v dospievajúcom veku rútila dolu strmými kopcami na skejtborde. Pri pokuse prehovoriť ho na jazdu na niektorej na divokých horských dráh, ktoré som tak milovala, znamenalo krútenie hlavou energické nie! Bola som neskutočne vďačná, že som stále nažive a že som mohla oslavovať svoje narodeniny touto vzrušujúcou výzvou, týmto skokom z útesu. Určite to nebolo správanie, aké by človek očakával od päťdesiattriročnej ženy.

Po pristátí v San Franciscu Bob predsa len hodinu počkal, kým prvý raz porozprával môj príbeh. Toľko totiž trvalo, kým sme stretli ľudí, ktorých sme ešte nevideli. Bob ma zobral do príjemnej reštaurácie, kde mi naservírovali prvé americké jedlo po mesiaci. Len čo som mu porozprávala o svojom skoku z útesu, začal si pohľadom premeriavať osoby, ktoré sedeli vedľa nášho stola: párik okolo tridsaťpäťky zo St. Louis. Stačil jeden pohľad a Bob okamžite vytušil, že v tom období prežívajú skôr dobrodružstvá svojich malých detí.

„Viete si predstaviť, že táto žena len nedávno skočila z pätnásťmetrového útesu do Gangy?“

Prekvapene sa pozreli na Boba aj na mňa. „Naozaj?“

Prikývla som. Potom Bob spustil: „Svoje narodeniny zvykne oslavovať zvláštnym spôsobom. Skok do Gangy si darovala na päťdesiattrojku.“ (Zvyčajne pre ženy nebýva príjemné, keď sa cudzí ľudia dozvedia o ich veku, no Bob to vykreslil ako úžasný výkon.)

Manželia zo Stredozápadu sa na mňa zadívali s úžasom. Škoda, že som si nemohla odfotiť ich šokované výrazy. Kdeže sú len mladí Indovia so svojimi mobilmi, keď ich človek potrebuje?

Potom muž povedal: „Neviem si ani len predstaviť, že by som mal odvahu na taký zoskok. Vy však máte takmer toľko rokov ako moja matka, a urobili ste to.“

Usmiala som sa, hoci ma poriadne pálili oči po dvadsaťštyrihodinovom lete. V duchu si vždy hovorím: Môžem, chcem, budem! Môžem tancovať v žiare reflektorov, chcem si tvoriť vlastný život a budem si vychutnávať svoje schopnosti. Zasmiala som sa a dodala som: „Každá chvíľa je dôležitá. Jednoducho som mala pocit, že je to správne.“

A rovnako dobrý pocit mám aj teraz pri písaní tejto knihy.

Nehoda

8. október 1999

Z uší mi tečie krv po celej tvári. Teplá tekutina sa mi vylieva na hrudník a brucho, telo mi oťažieva. Nohy ma pália. Ležím na ceste, ľavú nohu mám kompletne zakliesnenú pod sebou, takže chodidlo mi trčí nad hlavou. Pred niekoľkými sekundami som letela vzduchom ako bábka, až kým som tvrdo nepristála na piesočnatej ceste. Hlava mi pritom plesla takou silou, že teraz cítim v celom záhlaví bodavú bolesť.

Ťažko sa mi dýcha. Dochádza mi vzduch!

V neďalekom pomarančovníkovom háji sa robotníci starajú o stromy a sledujú celú scénu. „Auto tej ženy preletelo vzduchom, potom sa niekoľkokrát pretočilo. Vystrelilo ju z vozidla a to na nej po niekoľkých sekundách pristálo. Následne sa skotúľalo dolu kopcom až k pomarančovníkom a žena ostala ležať na ceste,“ porozprávali robotníci neskôr policajtom.

Zažila som niečo, čo by väčšina ľudí označila ako blízky dotyk smrti. Ja to volám ochutnávka večnosti.

Stalo sa to na ceste Pauma Heights, ktorú miestni nazývajú stredným alebo tretím stupňom. Sú na nej extrémne strmé stúpania a vinie sa neďaleko môjho domu na severe regiónu San Diego. Je odtiaľ fantastický výhľad na pohorie Palomar Mountain so známym observatóriom. Pauma Heights lemujú ranče a široké avokádové či pomarančovníkové háje. Tiahne sa cez strmé, skalnaté kopce, zákruty sú úzke, stúpania priveľmi strmé pre ťažké nákladné autá. Cesta bola po celej dĺžke plná „záplat“ s výnimkou asi stometrového úseku pri súkromnom pozemku. Chránili ho takmer dvadsaťmetrové skaliská. Nebol to kopec na behanie, prechádzky ani cyklistiku. (Hoci by som sa mu v mladosti so svojím skejtbordom určite nevyhla.)

Pre autá cesta tiež nebola vhodná, teda ak niekto nemal veľmi dobrodružnú povahu alebo sa neocitol v situácii bez možnosti výberu. Respektíve ak sa nechcel čo najskôr zoznámiť s okolím, ako to bolo v mojom prípade.

Večerné slnko nemilosrdne pálilo. V takom svetle veľmi nepomôžu ani slnečné okuliare. V októbri žiaria lúče v kopcoch Južnej Kalifornie najjasnejšie a najostrejšie. Najmä ak je vzduch suchý, obloha bezoblačná a tiene blížiaceho sa súmraku sa predlžujú. Niekedy mávam pocit, akoby nám októbrové slnko posielalo posledné teplé objatie leta, skôr než bude musieť ustúpiť zime.

V ten deň som však nemala chuť filozofovať. Cestu Pauma Heights som ešte dobre nepoznala, a rovnako ani svoju obrovskú škatuľu na štyroch kolesách. Bolo to SUV, oveľa väčšie než autá strednej triedy, na ktoré som bola zvyknutá. Hoci moje auto patrilo do vychvaľovanej edície svojej série, nebola som z neho veľmi nadšená. Pri jazde bolo totiž také ťažkopádne ako nákladiak. Na orechovej plantáži Bates, kde som často pomáhala, som sa už stihla posťažovať ostatným robotníkom: „Tá vec je zradná, vôbec si s ňou neviem dať rady.“

Okrem toho som po Pauma Heights už pár ráz šla, odkedy môj starší syn Aaron začal pred mesiacom chodiť na strednú. S touto myšlienkou som sa vybrala hore strmým kopcom, na ktorom ma oslepilo ostré októbrové slnko. Bála som sa, že čelne narazím do nejakého auta v protismere, tak som sa vyhla doprava ku skalám. Vedela som, že niektorí chlapci zo školy jazdia po tejto ceste domov z futbalového tréningu, a v nijakom prípade som ich nechcela ohroziť.

Trblietavé svetlo sa mi rozlialo na celom prednom skle. Bohužiaľ, nevyznala som sa ani na ceste, ani vo funkciách svojho auta.

Musela som sa rozhodnúť. Budem riskovať možnú čelnú zrážku s autom, ktoré neuvidím? Alebo budem pokračovať po pravej krajnici s vedomím, že by som si mohla nové auto poškodiť o skaly?

Rozhodla som sa pre pravú stranu a narazila som do skalnej steny. Auto sa zmietalo po ceste, potom sa prevrátilo aj so mnou. Otáčalo sa tak rýchlo, že odstredivá sila, ktorá pritom vznikla, mi príšerne šklbala celým telom. Oslepená slnkom som nič nevidela. Pevne som zovrela volant a dúfala som, že sa až tak veľmi nezraním. Celá situácia mi však pripadala beznádejná. „Bože, och, Bože, prosím, pomôž mi!“ Modlitba vyšla z hĺbky mojej duše.

Stratila som oporu. Sila nárazu ma vystrelila z auta. Preletela som cez bočné okno na šoférovej strane? Odtrhli sa dvere? Prerazila som predné sklo? Dodnes to neviem a som presvedčená, že to nikto nie je schopný presne povedať. Šoférujem zásadne so zapnutým bezpečnostným pásom, no aj napriek tomu ma vyhodilo von z auta. Lekári mi neskôr povedali, že som mala na bokoch hematómy a odreniny, ktoré mohol spôsobiť bezpečnostný pás.

Zrazu som ležala na ceste.

A vtedy zasiahla Božia prozreteľnosť. Predtým som verila, že všetky nečakané situácie a zmeny v živote sú iba náhody. Toto nešťastie však moje presvedčenie zásadne zmenilo.

V slovníkoch sa prozreteľnosť definuje ako sila mimo tohto sveta, ktorá mení a riadi život človeka neovplyvniteľným alebo nepredvídateľným spôsobom. Náhoda je podľa slovníka niečo, čo sa nedá predpokladať, čo nebolo plánované a stalo sa nečakane.

Dnes verím, že náhody neexistujú. Všetko, čo sa v živote stane, je prozreteľnosť. Ak sa budeme pozerať na svoj život takto, všetko bude oveľa ľahšie. Vďačne prijmem, keď mi Boh poklepe varovným prstom na plece. Už nepotrebujem, aby ma niekto priamo varoval pred nehodami, sklamaniami či zlomeným srdcom.

Prečo som po tej ceste vôbec šla? V ten deň mi o pol piatej zavolal Aaron, aby som ho vyzdvihla po futbalovom tréningu. Druhý syn, jedenásťročný Nathan, ostal doma. Zrazu dostal bolesti brucha a poriadne ma zožieralo svedomie, že ho musím nechať doma samého. Sebavedome mi však oznámil, že je predsa „jedenásťročný šiestak. Mami, musíš mi konečne dopriať, aby som sa naučil byť samostatný“.

Hm. Jeho slová zneli dostatočne pôsobivo, no aby ich ešte viac zdôraznil, zagúľal očami a dramaticky si vzdychol. Potom tvrdohlavo odkráčal po chodbe do svojej izby. Rozhodla som sa mu teda nechať trochu samostatnosti. Aspoň v ten deň.

Plánovala som vyzdvihnúť Aarona, po dvadsaťminútovej ceste domov urobiť večeru a potom sa s ním znovu vrátiť na futbalový štadión strednej školy Valley Center. Mal sa tam večer konať zápas, kam som sa dobrovoľne prihlásila ako pomocníčka do bufetu. Vyrazila som a Nathana som nechala v posteli.

Nemôžem prestať myslieť na to, čo by sa s ním asi stalo, keby šiel vtedy so mnou. Premietam si ten scenár v hlave stále dookola a žasnem, aké som mala šťastie, že bol Nathan chorý a musel ostať doma. Keby sedel so mnou v aute, možno by už nebol nažive. A ja by som už nikdy nepocítila jeho lásku a podporu, ktoré si, vďakabohu, stále môžem vychutnávať.

Vráťme sa však naspäť k mojej nehode. Všemohúci totiž znovu zasiahol.

Philip, ktorý býval neďaleko, šiel práve v aute svojej ženy cez kopec. Priblížil sa k miestu nehody a zavolal záchranku, čo v roku tisícdeväťstodeväťdesiatdeväť nebolo až také samozrejmé. Vtedy nemal každý mobil. To však nebolo jediné šťastie. Mobilný signál bol vo väčšine vidieckych oblastí veľmi slabý, ak vôbec fungoval (ja som na tom mieste nikdy nemala signál). Bola to náhoda, že sa Philipovi podarilo bez problémov pripojiť na sieť? Vyšiel s autom trochu vyššie, zastal a usiloval sa spomenúť si, kam odložila jeho žena Marianne nový mobil. (O štrnásť rokov neskôr mi o tom sama povedala, keď som jej štvrtákom, piatakom a šiestakom v katolíckom kostole Valley na hodinách katechizmu rozprávala o svojej ceste do neba.) Philip a jeho manželka sa presťahovali na vidiek len nedávno a ona sa tam ešte necítila bezpečne. Preto si kúpila mobil. Bála sa však nechať ho len tak pohodený v aute, keďže by sa doň mohol niekto vlámať a telefón ukradnúť. Preto ho dobre ukryla.

Len čo Philip odstavil auto, začal horúčkovito uvažovať, kam Marianne mohla dať mobil. Neskôr mi spomínal, že pocítil akúsi energiu, ktorá viedla jeho ruku do úkrytu. Vytiahol prístroj a vyťukal tiesňové telefónne číslo. Sanitka bola okamžite na ceste. Prozreteľnosť alebo náhoda?

Philip po telefonáte mávnutím zastavil auto, čo sa blížilo v protismere. Povedal vodičovi o nehode a varoval ho, že som ťažko ranená. „Nevyzerá, že to prežije,“ dodal.

Počula som jeho slová, hoci som ležala o päťdesiat metrov ďalej. Z nejakého dôvodu sa mi zrazu vyostril sluch. Nebola som však schopná nič robiť. Nemohla som sa hýbať, lapala som po dychu.

V tej chvíli zasiahla Božia prozreteľnosť znovu. Šofér druhého auta bol Rob, náš rodinný priateľ a futbalový tréner na strednej škole Valley Center. Počas hracích dní sa chodieval domov najesť a nalistovať si v Biblii myšlienku, ktorou by mohol motivovať svoj tím k víťazstvu. Pri vyberaní úryvkov vždy zavrel oči, otvoril Bibliu na ľubovoľnej strane a prečítal si riadky, čo tam naňho čakali. Zvyčajne tak narazíme na verš, ktorý nám pomôže alebo nás uteší.

U Roba to však tentoraz tak nebolo. Práve naopak. Text ho znepokojil. Odvážne však čítal ďalej, pretože bol presvedčený, že ho na tú stranu naviedol Boh.

Pretože ty si zachránil moju dušu pred smrťou.

Myšlienka na Roba zapôsobila skôr deprimujúco než utešujúco. Ako by ju len mal zapracovať do svojho motivačného príhovoru pred zápasom? Vôbec netušil, no spoliehal sa, že počas jazdy po Pauma Heights nájde riešenie.

Priblížil sa k miestu nehody, no nespoznal ma, keďže som mala tvár pokrytú krvou a špinou. Utekal naspäť k svojmu autu po deku, ktorou by mohol zohriať úbohú ranenú ženu. Len čo odišiel, začalo sa mi triasť celé telo. Dostala som šok. Oči sa mi vyvrátili dohora, až bolo vidieť iba bielko, nemohla som dýchať. Rob sa vrátil s dekou a zarazil sa pri pohľade na moje vykrútené telo. Nohu som mala kompletne privretú pod trupom, takže chodidlo mi trčalo ponad hlavu, akoby mi na lebke narástli prsty. Mám dlhé nohy, takže to bolo teoreticky možné, ale túto jogínsku pózu si už nechcem nikdy vyskúšať!

Rob nemohol uveriť, že sa ľudské telo dokáže tak ohnúť, a najradšej by mi vrátil nohu do normálnej polohy. Neodvážil sa však dotknúť sa ma zo strachu, že by mi spôsobil ešte väčšie bolesti.

Začal sa za mňa modliť... teda za tú neznámu a ťažko zranenú ženu. Vedela som, že sa modlí, pretože som jeho slová cítila kdesi hlboko vo svojom vnútri. Pohľad sa mu zastavil na mojom rozpučenom vozidle. „Vyzerá ako Marthino nové auto,“ zamrmlal. Potom sa nahol, aby mi utrel z tváre krv a špinu – a v tej chvíli ma spoznal.

Neviem si ani predstaviť, čo mu vtedy muselo víriť hlavou, keď sledoval, ako lapám dych a bojujem o život. Neustále sa modlil a jeho modlitby som cítila v každej žilke svojho bytia, ktoré sa už chystalo na cestu do večnosti.

Table of Contents

Start

Poďakovanie

Prológ: Skok z útesu

Nehoda