Richard Ziegler

Zrcadla z černého sloupu

Ukážka z elektronickej knihy

Kapitola první

Zrození Hrozby

Po roce 2213 začlo markantní osidlování vesmírových zákoutí. Kosmonauti hledali život na planetách. Země zatím od třetího tisíciletí přespříliš nepokročila, ale dopodrobna se přezkoumal měsíc. Bizardní lidé tam již žijí na chatách, obdělávají nějáké to políčko a plodiny si pěstují ve sklenících či pomyslně v hlavě. Byla to vcelku makačka. Ony skleníky vyžadovaly umělé světlo se speciálním zářením, vodu a přinejmenším oprávněnou pečlivost od majitelů.

Vesmír se stal prioritou pro všechny možné zvědavce. Ano možná, že tohle je století vesmíru. Na němž spočine nejedna vábná tvář hledající světlou budoucnost. Merkur, Venuše a Mars zůstávaly mlhavě zakryté tajemnem či strachem. Současná soustava lodí u těchto planet jsou dvě průkopnické základny. Agoo a Arlun. Vysoká šesticípá hvězda se speciální titanovou sloučeninou, kterou se vědci snaží utajit. Druhá vesmírná stanice Agoo pohybující se u Merkuru a kde se vyskytují opravdu vysoké teploty, snad ani štír z pouště by se nechtěl tolikle ohřát, ale loď držela. Uvidíme jak a co objeví, co naleznou a co se dozví o tomto úžasném krásném kusu vesmíru. Držíme palce.

Vzdálená souhvězdí u Neptunu, až v těchto končinách chodí nejdále vzdálené živé stvoření a velká vesmírná loď Aeropella Opulluss Iist 7. Hovorově stačí Aeropella. Jednalo se o masivní vesmírný kolos s neznámou hmotností délkou pět a půl kilometru do geometrického přesného jehlanu. Oblé kraje se sochama andělů a démonů po stranách spojené k lodi mosty a trubkami. Roury průhledné je obmotávaly do spirál. Tento úkaz je a byl na jedné straně k pozorování vesmíru vlastníma očima, kdy po chodbách metr co metr stál stojan s dalekohledem. Tak také pro průboj kyslíku z lodě do zahrad a obráceně.

Na lodi pracovalo jen devatenáct lidí. Vše řídily počítače a roboti. Zatím první experiment práce člověka s částečně myslícím strojem poháněným lidskou doménou.

Aeropella letěla k nejvzdálenější planetě a to zatím určenému Plutu. Ikdyž se možná Pluto neshledávalo papírově a ani neřadilo mezi planety sluneční soustavy, naší sluneční soustavy, neznamenalo to nic. Myšlenky nemohly popsat tu úchvatnou záři všech těch hvězd a vzdálených galaxií a komet. Asteroidů, měsíců a toho všudy vzkvétajícího ticha. Sluch a smysly objímal jen lehce slyšitelný tón dunění uvnitř komplexu a jeho vnější poutavost škrábání volně se rojících kamínků a vesmírových střípků.

Dnes byl šestý květen a čas strávený na Aeropelle bylo bezmála dvacet měsíců. Zima na Zemi tu nevyjímaje. Strávená vlivným popíjením horkých polotovarů a pojídání pišingrů se spoustou kovové společnosti. Sem tam také pečení chutných kuřátek v grylu. Možná se ptáte anižby jste vědomě o tom snili na zdroj toho všeho.

Každý z těchto astronautů by vám řekl. Je to předmět, který jaksi vůbec neodpovídá představám filmů, ale ani zdánlivě něčemu malovaně podobnému. Energie pro loď je vytvářená v jádru černé dvacetimetrové koule. Po prozkoumání uvidíte sklový povrch neprůhledný zachycující jen odraz vaší zvědavé tváře. Uvnitř se štěpí energie pro pohon všeho co je na lodi. Přesněji Uran, Plutonium, Atom, Kadmium a speciálním způsobem Dyamant. Stačí, aby jádro osobně čiřilo své umění jednou nanejvýš dvakrát ročně, energie se zachycuje okamžitě ve speciálních dýžích po obou stranách.

Je to neobyčejný vynález a bez okolků ten největší přátelé. Loď má srdeční jádro největší ze všech kosmických lodí a vůbec. Nesměle se přibližuje do budoucí epochy nové doby. Toto by řekl kapitán, šéf a náčelník oné lodi a oné bláznivé skutečnosti.

Uběhlo pět dnů a Marhol Arnyon se probral ze spánku. Otevřel oči a nadechl se z plných plic čerstvého kyslíku, který se rojil všude kolem. Odvázal přitáhlý popruh, který ho držel zuby nehty na stole v márnici. Neměl ponětí jak dlouho se zde válel před očima zvědavých robotů jako striptér. Pohlédl do leva a doprava po místnosti. Byla prázdná.

Snad jen luxovací robot na podlaze a nějáké mokré prádlo v zelených košících. Přes okraj se svezlo několik červených kapek nyní již zaschlé krve. Zářivky ho laskaly po víčkách očí, lehce kmitaly a celkem nepříjemně vrhaly cuky odstínů. Zvedl se a nohy protřepal. Tížila ho skutečná neživost lítkových a steheních svalů. Marhol zažil stav napoprvé, jelikož byl posledním člověkem zapsaným na seznamu kontrol. Teprve teď si vzpomněl na dobu před hybernací. Roboti mu udělaly prohlídku orgánů, činnosti mozku a jaksi vše manuálně. Stále se trkal na hlavu jak k tomu mohl vlastně přistoupit, ale je to předpis.

No zpátky k Marholovi, protože je o čem mluvit. Věkem stále mladík a bláznivý lovec. Což je dobrá historie. Dvacet pět let, sto osmdesát sedm centimetrů a fialové vlasy do ježka. Vyzeral jako šílenec s charismatem. Marhol byl pohodář šťastný v jednom proudu řeky stejně jako voda proplouvající krajinami v Amazonii.

V mysli zrychleně nabívalo na myšlenkách, ale odmítl je než se vznítily v další zmatek, kterého má více než dost. Raději vyprázdnil co mohl, aby se cítil jak ten potok krásné země na, který tak rád pamatuje.

Protáhl paže a začal, anižby skomíral v bolestech chodit nervozně po místnosti . Žárovky ho dráždily, že nakonec přehnanou silou zavřel oči. Motala se mu hlava, ale stále však méně na chůzi a pohyb vpřed. Toto byl úsek v západním sektoru. Jen dlouhé prázdně věčně tiše naladěné chodby, krásná zahrada s názvem Pipo 1 a pozůstalá márnice.

Nakonec se sám rozešel dlouhým koridorem kam se dostávala v průhlednu skel věčná a neutuchající tma okolního vesmíru. Mířil na most k západnímu andělovi a šel se mrknout na ten záhadný světelný puntík, který se pohyboval na západ od něj a, kterého si všiml , až teď. Mimo jiné také navštívit George, šéfa a udržovatele západního sektoru Ae 11. Jemuž pro zajímavost dělalo při práci společnost více jak třicet robotů. Počty robotů na lodi se úměrou rovná počtu lidí. Kdy každý měl přiděleno asi třicet kousků.

Nelze je popsat jako u lidí snad jen říci, že jsou to stroje s jakousi částečnou intelektuální snahou. Ikdyž Marhol roboty nevýslovně rád viděl, někdy člověka mrazilo z jejich společnosti. Rozkazy poslouchaly jak nejlépe mohly, minimální neznalosti nehrály v jejich případě žádnou roli a končící směny nebo poslední pochod pro jejich umělý svět neexistoval. Radobi se jednalo o domácí práce, údržbu či bojové akce a mírné řízení částí lodě.

Vytáhl z kapsi speciální komunikátor a ohlásil posádce, že je na živu a jde se mrknout za Georgem. Z vysílače se náhle ozval hlas vlastně hned několik lidských hlasů. V tempu poznal, že jsou v dobré náladě.

,,Čau Mare, tak co žijete? Tady Jack, stále pracuji na tom zmrazovacím boxu,“ uslyšel rozmrzelý smích.

Mar, tak mu říkali snad všichni. Opravdu hezké a libozvučné.

Mar držel vysílačku u palce pravé ruky. Byl to takový oštěp zaháklý, tvarem oblý a se zobákem. Mar se usmál a přepl na ostatní sektory. Jeden právě svačil, druhý spal a jiní nenapravitelně hráli šachy. Opravdu sport jednoznačně oblíben na této lodi. Také se vraťme rychle k tomu boxu, který se rozbil někdy před měsícem, když tam zamrzl robot, bandita jeden! Nesl tam okurky či co, ale Marovi vždy tekly při vzpomínce slzy po tvářích. Žít a bdít zde je však každičkou buňkou radostný a přinejmenším tajemný okamžik za, který děkuje, že sem byl poslán.

,,Robote ty tam, pojď sem,“ křikl na luxovací krabici asi v půli chodby. Čistil skla samozřejmě speciální se speciálním čistidlem. Zde to jaksi neměl robot neradostné, protože chodba sama o sobě se před nimi rozdělila o směr navíc. Mířící do prava a to právě k zahradám a jak se otevíraly vztupní dveře, sem tam chrabře nějáký ten hbitý králík uteče a vyčůrá se na sklo. Robot neví co si má myslet a tak čistí skla už pár měsíců. 24 hodin deně.

RRT111 krabicový robot se otočil a přijel k Marovi. V pohybu nebyl na pohled žádný lidský manévr.

,,Tak co jak se máš. Řekni, co si myslíš, že je to světelné divné těleso na obloze,“ ukázal mu prstem a mrkl na robota. Robot se vzápětí usmál a řezavým elektrickým hlasem pravil jedinou větu.

,,Jděte k Georgovi, mám pochybnosti o tom tělesu a necítím k němu štěstí!“

Obrátil se a dal se do své práce, jakoby nic neřekl. Vzduch byl prosáklý vůní jahod, jalovce a keřů. K zahradám se chodí s chutí a velice často. Co si budeme povídat je to vzkutku krásné místo a veliké. Sloni, vlci, hroši, opice, orli a všichni ledajací tvorové přebívají osobitě v klimatech zimních, poušťových a mnoha dalších. Převažuje tu ovšem mírný pás. Mohli jste lovit, jaksi troškařit, radovat se i bavit. Zahrad tu ožilo pět a každá měla velikou spoustu rostlin. V případě požádů či nebezpečí to byly samostatné lodě, které řídili vždy Mário, Giltrand, Arago, Dilen a Mirklens, zkušení lidé.

Každopádně Mar se vydal dál na cestu a hvízdal si příjemně do kroku. Co pamatuje už dlouho se necítil tak čist. Sice tu žil pár měsíců, ale nic konkrétního nebezpečného či podezřelého se nestalo, ale hlavou mu vrtal onen světelný objekt, co se to jen chystá? Možná, že tohle nebezpečí je opravdu skutečné a, že se jedná o první překážku na cestě za tajemným Plutem. Znal nebezpečí asteroidů, ale zatím jen z pohádek. Zde se projevila Marholova lovecká zkušenost. Vědět co se musí a nepodceňovat co se má. Vše se děje vědomě. Každá jednotlivá myšlenka a tak i každá situace má někde kořeny, ať už vane z jihu nebo ze severu. Není tu jen a pouze náhodou.

Představte si pravděpodobnost, že je asteroid takto blízko nebo právě on na této lodi s roboty. Něco tu mají za úkol jako každý člověk má své poslání na této úžasné zemi. Mar může říct na tomto úžasném vesmíru.

Šlo o rychlou reakci, že se urputně otočil na robota stále poctivě lešticího sklovou tabuli, jelikož zazněl křaplavý zvuk. Rozléhající se jako spád něčeho nemravného. Člověk by při takových odstrašujících hlasitých tónů div nevylétl z kůže. Hřejivý pocit Mara ve tváři byl ten tam. Hbitě se rozeběhl, vyskočil a srazil vší silou robota. Tohle vůbec nečekal. Ani robot ani Mar. Dopadli tvrdě o zem, až to zadunělo. Po jinak prázdné chodbě se rozlehla mírná rozpačitá minutka. Mar se odřený zvedl a poplácal se po rukou. Byl to tvrdý náraz musel přiznat. Divil se kolik své svalové hmoty ztratil za dobu omámení na lůžku.

Obvodný strach na robotově tváři ho překvapil, nemyslel, že robot a navíc tento něco pocítí. Chvíli sebe sledoval v kontroverzním očekávání. Očima přejel okolo těla chvíli trvalo, než pohlédl na robotovu tvář. Ať se mu mohlo zdát cokoliv, stále měl jaksi tohoto robota rád. Za těch pár měsíců, které zde plynou tak pomalu si ho oblíbil. Jeho milost a bezchybnost. Mohl se pohybovat kdekoliv, ale on zůstával u svého milovaného skla. Musel mít k němu cit, ano to musí.

Poplácal ho po zádech a rozkázal mu, ať zajede vyčistit do zahrad zvířecí ohrádky. Robot se váhavě rozjel. Mara opustil a sám se ohlédl po skle. Celé prasklo a čiře poselo tabuli tisíci žlábky. Měl zatracené štěstí, že ho strhl včas k zemi. To sklo sotva tak drželo, představte si to. Ten robot ho vyleštil za několik měsíců a zkrátil o několik centimetrů. Vážně neuvěřitelný. Věděl za této situace co má dělat.

Vysílačkou zavolal Giltranda ať sem pošle pár robotů na opravu.

,,Okej posílám tam R7 a R šestku. Jsem rád, že jste celý a zdráv. Dovedu si představit co by se stalo bývalo.“

,,A co ty? Jak se vede vše v pohodě,“ musel se také poptat.

,,Máme tu zábavu s krysama. Jsou to blázni kopou se do země a staví si podzemní chodby a málem by pokračovaly i mimo naší loď,“ zasmál se muž a jeho smích proklál buňky energie Zeroois vysílače.

,,Kolik těch skel chceš pět, deset, padesát?“

,,Vyústím to, že chci dvě! Promiň, ale čas spěchá musím jít řekněme rychle zkontrolovat cosi. Pošli sem ty roboty co nejdřív to okno a okení rám potřebují posilu,“ dokončil Mar a zahodil komunikátor. Se zemí se hlasitě rozlehl ozvěný dopad, který se ústavičně nesl chodbou, až zmizel za dálný roh.

Byla to jeho loď a jeho rozkazy a neměl rád žalovité neuposlechnutí, proto doufal v rychlou opravu. Rozhlédl se do volného vesmíru a na kometu, která čiře zářila a zdála se o dost větší než před půl hodinou. Beze strachu se vydal dál chodbou, pravda měl jakési obavy, a proto přidal na tempu. Stačil ještě zaslechnout roboty jedoucí po chodbě. Ohlédl se nesly ona skla a zřejmě se daly do práce. S tím se rád spokojil. Je zde drobný detail na lodi a to zajímavost, kterou Marhol zavedl před dvěma měsíci. Určil tu dvě nutná a přímočará pravidla, silná pravidla. Zaprvé on a roboti jsou jediní kdo se smí pohybovat kdekoli na lodi a ostatní členové posádky mají stanovené své pracovní stanoviště. Území kde dohlíží na určité orgány lodě a zadruhé rozkazy jsou potřebné a splňování též. Špatné splnění může ohrozit ostatní a vést ke krizi, jelikož není místo na překlepy. Není místo na smrt.

Marhol došel na konec chodby a vztoupil do klikaté trubky, kde kráčel spokojeně asi čtvrt hodiny. Když stanul tváří tvář místa nanejvýš tajemného s obrovským oknem uprostřed a několika dalekohledy. Malými s velikostí rákosky, až po ty poněkud masivnější, až k největšímu vysokému jako barák. Dokázal přiblížit, až dvacet tisíc krát což není k zahození. Marhol jakožto pohodář a zvědavec začal procházet místnost. Samosebou tu nebyl sám jen on, ale také roboti a George. Člověk a tajuplný muž.

Každý se poohlédl kdo rozevřel vchodové dveře a poté nerušeně přešly zpět ke své práci. Buď ležely, pomáhaly Georgovi nebo hrály šachy. Současně se to jaksi spojilo. Marhol se usmál při pohledu na partičku okolo dřevěného velice pestrého, tvarovaně malovaného stolu s nepochybně vysokou hodnotou. Měli tu George a ostatní hráči šachu také jakousi hodinovou tabuli, která počítala uhraný čas. Nyní tam stála cifra pět hodin a dvaapadesát minut.

,,Čau Georgi, koukám, že hrajete slušnou rundu,“ zasmál se. Muž se opět otočil a jeho výraz ovlálo spokojené nadšení. George byl vesmírný analitik a jeden z pěti představitelů ovládajících loď. Měl tu svůj vlastní pult a řídil tlak a vše v západním sektoru. Což nasvědčovalo k velkým znalostem. Podmínkou pro splnění tohoto postu člověk musí znát ovládání a to včetně tříseti tlačítek a teploměrů a minimálně zkusit mít sto sedmdesát IQ. Jenom pro zajímavost na lodi lidé řídící tato pole mají i více. George 180, Ultan 170, Hátli 190, Doxi 170 a Marhol 200.

Mar je chvíli sledoval a náhle se polekal, když ve vteřině George nadskočil a celý zpanikařil. Oči se divoce chvěly a ústa zůstala dokořán, jakoby si na něco velice důležitého vzpomněl. Rychle vztal od stolu a pomocí hole div neběžel k okuláru. Mar si všiml jedině toho, že je to už stařík 97 let, ale pořád čipera. Houževnatý jak prkno, ale chytrý ohledně pamatováka jako prase.

,,Kapitáne, máme tu menší problém. Už jsem přemýšlel včera mám-li to nahlásit. Už včera se mi to nezdálo, ale něco vážného jsem zjistil, až dnes asi před více jak hodinou. Byl jste v kómatu stejně jako já před týdnem, a tak a mohu vám říci jen to, že jste tu jako na zavolanou.“ Objevil se mu pot na čele a výraz vážného starého mrzouta. Mar se díval okolo sebe a na vesmír do doby, kdy ho přerušil naléhající hlas starce. Poté pohladil prsty kukátko objektivu jako, když hladíte mazlíčka a pobídl ho, aby se podíval.

Marhol se nahl a oči zaostřil do volného vesmíru a mlhavě, až po ožehnutí světla se přímo na ně valil obří kus tělesa vražedné záře. Jak opona velkého divadla bez výčitek svědomí a bez lítosti s otáčivostí zmije a útočností kobry.

Uběhlo pár minut nežli se dostatečně vynadíval. Oprávněně nanejvýš vzrušující jako, když jdete zadarmo do kina na děsivý obraz projekce. Už jen zachytit obrázek té nesmírnosti.

,,Šéfe to není to nejhorší propočítal jsem přesnou dráhu tělesa a,“ zastavil se, když ho Mar proklál pohledem jakoby tušil co se chystá a co nastane.

George se nanejvýš sám sebou rozhodl doříct větu.

,,Míří přímo na nás!“

V tom se roboti obrátily a poprvé šlo zachytit jakési polekání, které dosud Mar neviděl. V jeho světě to bylo něco nepočítatelného. Výrazy všech směřovaly na kapitána. Nesl se v nich chladný nádech očekávání a tak mírné nerozvážnosti a on věděl, že musí nařídit konečný krok.

Kapitola druhá

Ve zlomku vteřiny

,,Jak je to daleko ta kometa. Vyzerá dost blízko.“ Čekal co mu řekne a roboti ani nedutaly.

George se prošel pár kroků a na mosazném velice šik stole začal pátrat v papírech. Uložených ve sloupci na, kterém seděla kočka.

Marhol se však neostýchal a předběhl ho v půli cesty a než-li se dotkl kočky, škrábla ho po délce prstu.

,,Sakra!“ Vykřikl, jelikož to dosti zapálilo.

,,Ty bláho ona je živá Georgi a já si myslel, že je to nějáký ten tvůj talisman, víš umělej,“ kroutil hlavou a poprosil robota, aby mu podal ubrousek.

,,Promiňte šéfe, něják se to setkání nepovedlo v tom nejlepším světle. Tohle je Trist a musím říci, že je to můj největší talisman.“ Pohladil rukou chlupatou hlavu a přiměřenou silou odstrčil stranou. A zatímco si Mar vlažil krvavý prst George nalezl své výpočty.

Nasadil si vyblískané brýle a začal číst složitou geometrickou matematiku. Mar poslouchal, ikdyž vůbec neví co, protože přes počty a vzorce mu vlak nejel. On je spíše, no materialismus nikoli. Žil v inspiraci jaksi tady a teď, pozitivnost a naslouchání instinktů. Včetně tvrdého a vedoucího jednání.

Mohli si uvařit kafe a posedět u stolu, ale na to zřejmě nebyl čas. Kometa se mu stále v zorném poli zvědčovala což nesvědčí to nejlepší, a proto popoháněl George ať se místo na pitomosti zaměří na výsledek.

,,Jo, jo hned šéfe,“ pohlédl na Mara a poté zpět na papír. Chvíli šmátral rozrušenýma očima jako kdyby nebyl, kde chce být.

,,Zatraceně, teď jsem to ztratil!“ Pozlobil se.

Marhol si přejel dlaněmi po vlasech a čele a mimoděk se lekl kočky, která v té chvíli vyskočila na stůl a lehce roboty vyvedla z míry. Mar svraštil ústa, zvedl se ze židle a s rukama založenýma kráčel po místnosti. Začal se rozcvičovat a protahovat částečně, aby mu splaskla nevole z té pomalosti.

No co počkáme si, musíme. Řečnil pro sebe ve spěchu.

Po chvíli ho George oslovil, že to má načež se Mar rozpohyboval ke stolu a uchopil papír. Bloumal v nespočtu hlavolamů, vzorců a klikyháků než dospěl k výsledku na přelomu stránky. Stálo tam, že srážka je ze sedmdesáti procent pravděpodobná a malý cíp zasáhne svůj zadek do lodě asi za pět divokých hodin.

,,Pět hodin to lehce stihnem kometa nás mine a svoji pouť tak neukončí,“ řekl Mar a odložil v klidu papír.

,,To není to nejhorší šéfe.“ Vyjel na něj George.

,,Co by mělo být ještě horší ty blázne?“

,,Popravdě jsem to psal před čtyřmi hodinami šéfe a tudíž nám zbívá asi tak hodina,“ usmál se.

,,Cože?“

Oba se podívali na obzor vesmíru na všechny ty lesklé body hvězd a i přesto nebezpečí střetu a strachu vypadalo vše tak krásně. Vesmír je vzkutku tajemné místo. Může být ovšem také nesmírně nebezpečné.

V tomto okamžiku by se většina zlobila, panikařila či pekla své poslední kuře, ale ne on. Nebylo času nazbyt a všichni se dali do díla jako, když v ponorce jde do tuhého a hrdí muži se ukázkově formulují a své vlastní vnitřní démony bezpečně ovládají.

Uběhlo půl hodiny a všechna stanoviště pohonných motorů byla připravená. Tlak v rovném pořádku a teplota taktéž. Hvízdal tu alarm a čiřil se bojový duch. Za dobu letu to byla první skutečná zkouška dovedností.

,,Rychle, rychle, vezměte tu bednu a odneste ji. Brání nám v orientaci! Georgi stáhni přívod vzduchu v místnosti A1, A2 a A3. Nastav žhavost motorů ať už maká a nelenivý.“

,,Okej šéfe konám,“ zahákl silou páčku rukou na řídicím pultu. Prsty běhaly po knoflíkach a vypínačích. Kontrolovalo se průběžně přes pár desítek grafů na monitorech. Většině stoupla připravenost na hrdých třicet procent. Loď byla už několik dní ve stojatém nehybném stavu, a proto je zprvu nejbezpečnější vytáhnout vše na maximální otáčky. V běžných chvílích stačí jen lehce, ale teď ovšem čas chybí. Riskovali spoustu, ale zachraňovali více. Musí dosáhnout co největšího procenta a co nejrychleji.

,,Obvod elektřiny zajištěn.“ George si setřel pot z čela.

,,A co u vás? Sektor sever Ui1, jih Ui2, východ Ui3 a Ui4 zdvyžná špic? Doufám, že nemáte potíže?“

,,V pořádku šéfe, vše nasvědčuje rychlému odletu.“ Vysílačky se nezastavily a křik také ne.

Loď se mírně zachvěla, muži se zastavili a pak jen otočili tváře ze všech koutů oken na kometu. Sledovali stvůru před nima s očima dokořán a dechem zrychleným.

,,Georgi co si myslíš zvládneme to?“ Vysílače hovořily od posádky o nestabilitě stroje, ale Mar i George je následně zarazili, ať kouknou hejbnout svým zadkem jestli chtějí přežít.

,,Jsou jako děti co!“ Křikl Mar na George, který se jen zasmál. Vždy je někdo slabší povahy a je možné, že takovéto akce rychlého nasazení neustojí, ale zde by neměli. Přeci jenom jsou cvičení přežívat právě v takovýchto podmínkách. V mysli utopie, ale v srdci nekonečno nadějí. To je opravdu hrubá chyba, protože na takovéto obří drahé a vzácné vesmírné lodi nelze vozit jen tak někoho.

Mar skončil projev a hlasy ve vysílači utichly. Snad jen jakési ,,okej“ bylo slyšet. Tomu se George i Marhol museli zasmát. Věděli, že mohou pokračovat.

Uběhlo pět minut a muži na stanovištích a kusy materiálu slízly první větší náraz. Doposud se žádná loď ve vesmíru nedostala ke stejné zlovolné situaci, a proto nešlo říci co to je. Či jaké vibrace to sebou přináší, ale pravděpodobně se jedná o tlakové poryvy na způsob tlakových vln či zemských nárazů tsunami, způsobených zemětřesením nebo také vzdálené bouchání hnusných bomb.

V tomto případě by je kometa rozdrtila na prach při její rychlosti. Nemuselo se myslet na čísla i úplný idiot by pochopil, že to je velice rychlé.

Mar se mrkl na hodinky, zbývalo přibližně deset minut. Možná dvacet těžko říct kolik přesně. Čím víc tím líp.

,,Pohony na osmdesát procent šéfe a zvyšují se.“

,,To je dobře Georgi, jen tak dále mysli na svůj klenot,“ už se zdálo, že mají skoro vyhráno.

,,Stanoviště jedna severní sektor Ui1, slyšíte?“ Hlas zněl naléhavě a Mar tušil, že je něco v nepořádku.

,,Co se děje? Něco špatně?“ George a on vyčkávali odpovědi. Hleděli po místnosti a vzájemně se jejich pohledy občas skřížily. Chvíli cosi šustilo a pípalo. Nakonec hlas Doxe rozjasnil jejich tváře.

,,Jen žertuju, až to všechno skončí setkáme se na pořádném kafi pánové.“

,,Jasně Doxi, to víš, že sníme plný koš sušenek,“ přitakali mu nazpátek a rádiové spojení utichlo. Z vysílače byl slyšitelný už jen škrábavý zvuk a šum.

Roboti pomáhaly u pultu a snažily se získat zkušenosti. Marhol sledoval jejich zvědavé tváře a zpátky na grafy. Funkce v pořádku a vůbec skoro všechno, až na jednu maličkost.

,,Georgi teplota na lodi se nám zvyšuje právě přesáhla třiačtyřicet stupňů. Spouštím všechny chladiče a větráky.“ Každý věděl čím to je. Vše téměř běželo nástupně ano nástupně, na sto deset procent. To není tak debilně přehnané jako ve filmech, kde posádka zmizí za pouhou vteřinu své doby. Skutečnost je trochu jiná. Na takto veliký kolos, ale neuvěřitelná síla to se musí brát ve všem vědomí.

,,Je to dobrý teplota klesá. Pohon na devadesát procent a zvyšuje se,“ George se napil z lahve whisky na lehké posilnění, čemuž se nešlo nezasmát. Nalil i kočce, aby nešla na případný onen svět na sucho. Sama se za necelou minutu jaksi pobláznila a začla předvádět před zraky robotů zajímavé brigule. Čekal to někdo ne nikdo.

,,Šéfe něco se děje klesáme,“ panikařil George v momentu kdy se už zdálo, že mohou odplout mimo dráhu letu komety.

,,Jak to myslíš vždyť je vše v normálu, ale jo vidím to. Koridor v našem sektoru hlásí vniknutí vzduchu. To je něco Georgi zrovna před hodinou jsem tamtady šel. Měly spravit křaplé okno nevím co vyvádí!“ Nechtěl meškat ani drahocenou vteřinu, když popadl přístroj do spocené dlaně a zavolal Giltranda do zahrad naproti.

,,Šéfe mě se neptejte, netuším co vyvádí. Okamžitě posílám T12 a T13 na zmíněné místo. Vydržte minutu!“ Hlas zaskřehotal a zůstal opětovný šum.

Počkali a roboti zřejmě ucpaly trhlinu, protože výkon pohonů postupoval vzhůru. Každý si jen odfoukl. Věděli, že již nezbývá mnoho času.

,,Zbývá pouze procento nasávej vztlačení trysek a otevři poklopy pro ohnivé výpary jinak shoříme! Vyzdvihni zas trochu teplotu o něco. Zdáse mi to nebo jsme tím rozbitým oknem a její výměnou náhle ztratili šedesát stupňů.“ Svraštil ústa a mírně rozladěn bouchl do tlačítka pro start. Okamžitě uslyšel menší bzučení a lehký vztlak to jak pohony zažehly.

Loď se vzápětí pohnula a snad včas. Zraky a tváře všech se obrátili k oknu myslím, že to zvládnou. Už prosili boha o vítězství a museli více než věřit.

Marhol řídil vše s pomocí sektorů ve vzájemné spolupráci. Vše se neúprosně třáslo blížící se pohromou. Boty plné pomyslné chladné a tíživé vody utíkali tomu zuby nehty, alarm stále řinčel a loď duňela. Zatím leťela tisíc kilometrů za hodinu a rychlost se zvyšovala. Po další minutě přišel ohlušující zvuk a následná vlna, která odhodila loď o takových sto metrů. Kometa proletěla několik desítek mil od nich a celá mohla měřit, lze říci, že jen opravdu hodně. Také pasažéry spolu s lodí odhodila vlna cuku opravdu nepříjemně. Ale dopadlo to v celku se zdravím. Chvíli trvalo než se zvedli ze země lidé a dokonce i roboti ležely samozřejmě způsobenou škodou. Oproti lidem měly tu bezbolestnou výhodu. U všech však situace vyvolala nevoli, která potrvá než se dají do pořádku.

V uších stále zněl pískot, ale mírnil se jakožto opadl mírný neklid uvnitř osob. Mar se postavil na své nohy celý polámaný a spokojeně se protáhl, až v něm zapraskalo. Kdy ho následovala kočka. Podívali se oknama společně, ale kometa na obzoru nebyla. Ba víc což je dobré, že už proletěla.

Rozpohyboval se v mžiku a odešel z oné místnosti. Křikl na ostatní ať zjistí škody a George technické závady zdaly nějáké jsou. Otevřel dveře a bez pomyšlení na jedinou myšlenku a se svojí myslí vítěznou i tělem jen tiše odcházel. Spokojeně kráčel do hlavního sálu na večeři, protože si jí zaslouží.

Kapitola třetí

Vnitřní Svět

Druhého dne poránu tam opět byl představte si to. Marhol přišel na pozvání Hátliho do márnice. Chtěl posádce poukázat vnitřek robota, který zkolaboval a rozbil se nárazem lodi o zeď. Teď se mohlo jakživ ukázat levákům na mechanismy uvnitř robota, anižby ho museli rozbíjet. Pozvání tak Mar i ostatní příjmuli. Byla to první celková opoznání menší skupina diváků, protože zprvu let měli o tři členy více. Dinn, Artu a Alexander položili život za vesmírné opravy. Byli to pitopci a podle Mara měli být více opatrní a jednat bez chyb. Marhol byl ohledně takovýchto lidí velice tvrdý. Devatenácti člená posádka se momentálně scházela v márnici.

,,Šéfe je deset pryč a jsme tu zatím jen čtyři,“ poukázal na hodinky.

,,Mají zpoždění mám začít?“ Hátli se podíval na Mara, Mária a Dilena a usoudil, že chvíle ještě nenastala. V tom se rozevřely dveře a dovnitř vjel George, Ultan a Doxi v golfových vozících. Vyzeralo to náramně komicky. Zastavili se na západním konci místnosti a vypli motory strojů. Místnost byla vcelku velká a tudíž se vešli a jaksi to je hlavní skvost, že jsou tu velké prostory na lodi. Nasvědčuje to, že neprobíhalo šetření místem při jejím stavění.

,,Tak jsme tady a můžeme začít,“ křikl Ultan. Elegantní muž vysoký, černé vlasy a knír starý okolo třiceti let.

,,Dobrá, Hátli můžeš začít. Ostatní dnes nepříjdou včas, protože zjišťují závady na lodi.“ Mar dořekl a s vážnou, ale přitom příjemnou tváří jalovitě přitakával. Měl po této akci přijít do jižního sektoru a omrknout Tonyho, který připravuje totiž kompletní seznam škod a určí se opravy.

,,Pomozte mi ho zvednout ano, je těžkej jako kráva. Nechal jsem ho přes noc vylouhovat ve vodě tudíž by nemělo docházet k nebezpečným zkratům. Pojďme hodíme ho na stůl.“ Přispěchal Hátli k tělu na zemi u konce chodby. Udělali to a Hátli pomocí řezáku velice pečlivě odstraňoval první ochranou slupku. Měla houbovitou strukturu světle modré barvy. Odendal ji opatrně a vytáhl kovové kruhy.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-270-1179-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Kapitola první

Zrození Hrozby

Kapitola druhá

Ve zlomku vteřiny

Kapitola třetí

Vnitřní Svět

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola Šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá