Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Gordon Korman: Lenoch

Copyright © 2016 by Gordon Korman

All rights reserved.

Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York,

NY 10012, USA.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2085. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Slacker, USA v roce 2016

Český překlad © 2017 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce a design: © 2017 Ross Dearsley a Nina Goffi

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Edice MagicBooks – svazek 5

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0583-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0584-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

GORDON KORMAN

LENOCH

edice MagicBooks

svazek 5

Harrymu a Nancy Kormanovým

Kapitola jedna

CAMERON BOXER

Bylo to brutální – totiž brutální v dobrém slova smyslu.

V suterénu bylo šero. Pohovka byla měkká a pohodlná, dokonale vytvarovaná obrysy mojí zadnice tisícovkami hodin, co jsem na ní strávil. A mimozemšťani, kteří vylézali z doutnajících trosek svojí mateřské lodi, byli zpitomělí a pomalí, prostě zralí na odstřel.

Byla to regulérní chuťovka, ale na vychutnání nebyl čas. Při míření a střelbě byl ovladač protažením mých rukou. Moji kámoši, Pavel a Chuck, mi kryli záda, a s nimi i tenhle kluk, Borje, který žije v Malmö, ve Švédsku. Jejich hlasy mi zněly ve sluchátkách. Jsme perfektně sladěný tým, ačkoli Pavel hraje tři domy odsud, Chuck o dva bloky dál a Borje ze vzdálenosti pěti tisíc kiláků. Mimozemšťani taky ječeli, ale nebyli zdaleka tak organizovaní jako my. A rozhodně ne tak zapálení.

Vtom jsem odněkud shora zaslechl další hlas – hlas svojí mámy. Nevšímal jsem si ho. Nic z toho, co se v tuhle chvíli děje na zeměkouli, nemůže být důležité.

Stropní světlo začalo poblikávat. Dalo mi velkou práci vytvořit v suterénu prostředí jako v jeskyni, ideální pro hraní. A teď stojí před jeskyní máma, mačká vypínač a maří moje soustředění.

„Co je?“ křikl jsem a přitom prstem poklepával na tlačítko Y, čímž vznikl rovnoměrně pulzující svazek paprsků omega, na které jsou mimozemšťani zvlášť citliví.

Moje matka nechápe ještě jednu věc. „Co je?“ vlastně není otázka. „Co je?“ znamená „Mám práci“ nebo „Nerušit“, nebo dokonce „Křič si na někoho, kdo nesvádí boj na život a na smrt!“.

Řekla něco jako, že musí odejít, makarony v troubě, a deset minut. Ale já slyšel jen: „Bla, bla, bla, bla, bla, bla, bla.“ Ale vážně, jestli se vrátí za deset minut, proč o tom vůbec musím vědět? Mám totiž v patách smrtonosný oddíl mimozemšťanů.

Upřel jsem oči na obrazovku a snažil se jimi proniknout rozžhavenou mimozemskou atmosférou. Z ničeho nic děsivý hlas Dartha Vadera oznámil: „Kryjte mě, než umístím těžkou neutronovou nálož.“

Jako první zpanikařil Chuck. „Came! Slyšels to? To je on!“

„Jo, ale kterej?“

Borje začal rozrušeně brebentit. Když ho něco vytočí, přejde do švédštiny, takže nám není moc platný.

Pozorně jsem si prohlížel odporné mimozemšťany na obrazovce; jejich obrněná hmyzí těla; vlnící se tykadla; chladnokrevné, přivřené oči. Bylo nemožné určit, kterého ovládá uživatel hlubokého hlasu.

Vydal jsem jasný povel: „Do útoku!“

A přesně to jsme udělali. Pálili jsme z blasterů i disruptorů, vrhali granáty s antihmotou. Já jsem dokonce metal balvany. Bude to ta nejvražednější bitva, jakou jsme kdy svedli. Zuřila nekonečně dlouho. Pavel musel jít na večeři. Borjeho načapal táta a hnal ho do postele. Zbyli jsme jenom já a Chuck proti osamocenému nepříteli, zalezlému ve vraku svého záchranného modulu. Zahnali jsme ho do úzkých, ale podle toho, jak bojoval a ostřeloval nás mezerou ve stronciovém poli, měl do kapitulace hodně daleko.

„Sem na mě nemůžete!“ posmíval se hluboký hlas.

Samo sebou se dalo čekat, že poslední mimozemšťan, který přežije, bude on. Hráč se syntezátorem hlasu Dartha Vadera mě sleduje online už měsíce. Maří moje invaze do Normandie, při americkém fotbale mi útočí na rozehrávače, vytlačuje moje vozy z cirku maximu a při extrémním wrestlingu do mě mydlí ocelovými židlemi. Ani nevím, jak se můj soupeř jmenuje – totiž ve skutečnosti. Vystupuje pod hráčskou přezdívkou Zabiják McZloun z Toronta, Kanada. Můj neporazitelný protivník.

„Co budeme dělat, Came?“ Chuck ztrácel nervy. „Stronciem se neprostřílíme!“

„Miř do mezery!“ radil jsem.

„Jenže on na nás taky míří, a – Jé, ahoj, mami. To už je večeře?“

„Nepouštěj ovladač z ruky!“ poručil jsem. „Jsme v přesile!“

Hlas, který jsem uslyšel pak, nepatřil Chuckovi ani Darthu Vaderovi. Zdálo se, že přichází zvenku… a cože to říká? Sundal jsem z uší sluchátka.

„Tady je Hasičský sbor města Sycamore. Je někdo v domě?“

Tak to je ta nejstupidnější otázka, jakou mi kdo položil. Jasně. Jsem tady já. Proč to hasiči chtějí vědět?

Zvedl jsem se, a aniž jsem pustil ovladač z ruky, běžel jsem k oknu vysoko ve zdi, strhl z něho polštář, co jsem do něj nacpal, aby byla v suterénu ještě větší tma, a vykoukl ven. Viděl jsem jen hasičské stříkačky a chlapíky v těžkých pršipláštích a pevných gumových botách.

„Co je?“ křikl jsem hlasitě, a tentokrát to neznamenalo „Nerušit“ ani „Mám práci“. Znamenalo to: „Proč Hasičský sbor města Sycamore táboří na našem trávníku?“

Základy domu otřásla obrovská rána. Nade mnou pobíhaly těžké kroky. Chvíli nato se rozlétly dveře do suterénu a na schodech, v mračnu hustého kouře se objevil jeden ten týpek v dlouhé pláštěnce.

„Co tady děláš, kluku?“ vyštěkl.

„Konečně se chystám porazit Zabijáka McZlouna!“ houkl jsem odpověď.

„V domě hoří!“

Hasič mě dostrkal nahoru. Pořád jsem držel v ruce ovladač. Mezitím jeden jeho parťák vpadl do kuchyně a objevil zapečené makarony – přesněji zuhelnatělou černou hroudu.

„Falešný poplach,“ oznámil. „V troubě se spálilo jídlo. Proto je dům plný kouře. Soused ohlásil, že se valí z oken.“ Zadíval se na mě. „Hodně štěstí při čištění stropu.“

V ten moment jsem si vzpomněl na „bla, bla, bla, bla, bla, bla, bla“ svojí matky. Jenže tentokrát znělo spíš jako: „Dělám k večeři zapékané makarony. Počkej deset minut a pak je vyndej z trouby.“

To mohlo být zhruba před hodinou – totiž když náš dům ještě měl přední dveře. Vždycky mi vrtalo hlavou, proč hasiči nosí sekery. Teď to vím.

Večer o tom ještě leccos uslyším. A vsadím se, že mi to naruší můj životní styl.

Ale vůbec nejhorší je, že když jsem se konečně vrátil do suterénu, na televizní obrazovce jsem uviděl svoji postavu, jak dočista mrtvá leží na mimozemské půdě. Nad ní stál Zabiják McZloun, na zelených rtech potměšilý škleb.

Videohry jsou úplně stejné jako normální život, jenom lepší.

Obojí se řídí zákonem příčiny a následku. Když při počítačových závodech vjedete do zatáčky moc rychle, převrátíte auto. Anebo když v reálném životě neslyšíte, co máma říká o makaronech v troubě, hasiči vám rozmlátí dveře.

Získat nové závodní auto je hračka. Prostě stisknete náležité tlačítko na ovladači. Naopak naše dveře, jak vyšlo najevo, měly nestandardní rozměry.

„Pan Fensterman prohlásil, že výroba nových dveří na míru bude trvat měsíc!“ běsnil můj otec, když vysvětloval, proč máme přední vstup zatlučený deskou z překližky. Celý příští měsíc musíme používat zadní dveře.

Táta nekřičel proto, že na mě měl vztek. Křičel proto, aby byl slyšet přes hukot obřích ventilátorů, které byly rozestavené po celém domě a vyháněly kouř a smrad, co tu zůstal po spálených makaronech.

Tak jo… Táta na mě měl vztek. Ale ne takový jako máma.

„Požádala jsem tě o jedinou věc, Camerone Boxere,“ vypěnila. „O jedinou věc: za deset minut vyndat makarony a vypnout troubu.“

„To jsou dvě věci,“ upozornil jsem ji.

„Dvě věci, které by bez potíží zvládl i orangutan!“ zuřila. „Ovšem to by ses na třicet vteřin musel odtrhnout od hrací konzole.“

Tak to se mě malinko dotklo. „Víš co,“ prohlásil jsem. „Ty a táta máte prodejnu s nábytkem, protože to je váš životní styl. A videohry jsou zase můj životní styl. Já sice nábytku moc nefandím, ale ani ho nekritizuju, poněvadž váš životní styl respektuju.“

Otec zakoulel očima. „Ten ‚životní styl‘ ti zajišťuje jídlo na stole a oblečení na hřbetě. A platí za věci, jako jsou videohry a elektřina, bez které by nefungovaly.“

„První cena pro vítěze turnaje Ovládni svět je deset tisíc dolarů,“ připomněl jsem jim. To je hráčský šampionát východního pobřeží, který se pořádá v listopadu. Pavel, Chuck a já na něj pilně trénujeme – i když jsem se ještě nerozhodl, kdo z nich bude můj spoluhráč. Říkáme si Báječná trojka, ale do turnaje Ovládni svět se můžou hlásit jenom dvojice.

Máma si vzdychla. „Nejde o peníze. Nejde o večeři. Ani o dům plný kouře a zničené dveře.“

„O ty dveře přece jen trochu jde,“ opravil ji táta. „A půjde o ně ještě o něco víc, jestli nám kvůli nim pojišťovna nevyplatí prémii.“

Máma ho ignorovala. „Podívej se, jak vypadáš, Camerone. Jsi bledý jako stěna. Jako by tě právě pustili z vězení. K tvým známkám ve škole se dá říct jenom to, že nepropadáš. Nikdy ses nevěnoval žádnému sportu –“

„Moc náročné,“ přerušil jsem ji.

Pokračovala. „Nebo divadlu –“

„Moc výstřední.“

„Nechodil jsi do žádného kroužku –“

„Moc cizích lidí.“

„Neúčastnil ses jediné mimoškolní činnosti. Came, kdybys neměl rodný list, bylo by skoro nemožné dokázat, že vůbec existuješ! Zajímají tě jenom videohry.“

Řekla to, jako by na tom bylo něco špatného. Na svůj životní styl jsem pyšný. Jednou jsem viděl v telce týpka, který řekl, že klíčem ke štěstí je zjistit, co vás baví, a pak se tomu věnovat. Podle toho pravidla žiju celých svých třináct let. Samozřejmě docházím do školy, čistím si zuby, chodím k holiči a na očkování proti chřipce a tak dál. Koneckonců, i ten maník v televizi připustil, že nikdo nevystačí jen s tím, co ho baví. Ale prý když se vám podaří zvrátit rovnováhu ve prospěch toho, co děláte rádi – dejme tomu 80:20 –, pak můžete být z 80 procent šťastní. Což je pořád dost brutální.

V kázání pokračoval táta. „Netvrdíme, že umírněné hraní videoher není v pořádku. Jenže ty neděláš nic jiného. Dříve nebo později se připravíš o šanci vést jakýkoli život, jehož součástí není avatar na obrazovce. Nehledě na to, že sis přisvojil herní systém, který se koupil pro celou rodinu. Když si chce chudák tvoje sestra vůbec zahrát, musí jít ke kamarádce, protože ten náš okupuješ ty.“

„Melody není seriózní hráčka jako já,“ bránil jsem se. „A momentálně trénuju. To snad není řádná aktivita a zapojení do kolektivu?“

Táta se zhluboka nadechl. „Teď dobře poslouchej. Především, příští měsíc budeme chodit zadními dveřmi. Za tu dobu si najdeš něco, co tě kromě počítačových her bude bavit. Může to být nějaký sport, může to být kroužek. Může to být cokoli, co tě napadne – pokud se to bude týkat skutečných lidských bytostí a nebude se to odehrávat na obrazovce.“

Zděsil jsem se. „Ale co Ovládni svět? Trénoval jsem na to moře měsíců!“

Slovo si vzala máma. „Hry ti nezabavíme. Zatím. Ale myslíme to vážně, Camerone. Tvůj život se musí změnit.“

„To kvůli těm makaronům, co?“ dorážel jsem. „Že je to kvůli nim? Až vyhraju ten turnaj, nakoupím vám makarony za deset tisíc dolarů!“

„Nemluv nesmysly. Tvoje budoucnost je důležitější než tuna makaronů. Prostě na sobě budeš pracovat, Camerone. A sice do té doby, než nám přivezou nové dveře. A jestli ne, o ten herní systém opravdu přijdeš.“

Zapotácel jsem se. Na férovku – jako bych dostal pěstí.

Vzpomněl jsem si, že ten chlápek v televizi upozornil ještě na něco jiného: vždycky se najdou lidi, co se vám váš životní styl pokusí nabourat.

Celý život jsem si na takové lidi dával bacha. Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že to budou zrovna moji rodiče.

Kapitola dvě

PAVEL DYSAN

Technicky vzato si mě Cam za svého parťáka do turnaje Ovládni svět ještě nevybral. Ale udělá to každým dnem. Tak za prvé mám nejlepší studijní průměr ze všech osmáků. Jasně, školní premiant nemusí mít automaticky talent na videohry. Jenže jejich důležitou součástí je řešení problémů. A taky logika a rychlá úvaha. Co víc může člověk od spoluhráče žádat?

Nejde ani o to, že jsem lepší než Chuck, ale rozhodně jsem rozvážnější. Dokážu se dostat ze všech potíží. Když se Chuck ocitne v úzkých, snadno zpanikaří a pak provede nějakou pitomost. V devíti případech z deseti se nechá zabít a my ztratíme život nebo přijdeme o zásahové body nebo promarníme čas čekáním na to, až se jeho postava obnoví. To není ten pravý spoluhráč do turnaje na špičkové úrovni.

Na druhou stranu, čas od času, čistě náhodou a úplně nevyzpytatelně, zareaguje Chuck jako utržený ze řetězu a zlikviduje nepřítele úplně sám. Jestli Cam myslí na některý z takových okamžiků, možná ho to přesvědčí a vybere Chucka místo mě. Samo sebou bych to Chuckovi přál a v turnaji mu fandil. Ale to bych jenom mrhal časem, protože ti dva určitě prohrajou.

A pak je tady další problém.

Technicky vzato se Camovým rodičům nedá vyčítat, že mají vztek. Mohl jim shořet celý dům, a Cam s ním. Teď to v každé místnosti smrdí jako po grilovačce, která se vymkla z ruky, a strop a kredence v kuchyni jsou černé jako bota.

Jenže zakázat Camovi hrát je jako nutit Billa Gatese, aby přestal používat počítač a sčítal na prstech! To bychom se s turnajem Ovládni svět mohli rozloučit všichni. Nehledě na to, jestli budu Camovým parťákem já, nebo Chuck, nikdo nikdy nepochyboval o tom, že hlavním hráčem bude vždycky Cam.

„Co budeš dělat?“ zeptal jsem se ho den po Velkém makaronovém pekle.

Pokrčil rameny. Zaklonil hlavu a do otevřené pusy si spouštěl pohupující se dlouhou, gumovou žížalu. „Rodiče mě nutí, abych se zapojil. Dal najevo iniciativu – ať už to znamená cokoli.“

Vysypal jsem z rukávu definici: „Iniciativa je úsilí nebo ctižádost něco vykonat.“

Chuck se zatvářil ustaraně. „Tak to jsme v háji. Nikdo jí nemá míň než Cam.“

„Já mám iniciativu,“ bránil se Cam. „Víš, kolik mě stálo úsilí nedělat celých těch třináct let skoro nic?“

Všichni tři jsme byli v naší oblíbené mimoškolní zašívárně – v Sedmém nebi, jediné cukrárně, která zbyla v Sycamoru potom, co se všechno přestěhovalo do nového nákupního střediska. Cam je přesvědčený, že gumové žížaly jsou něco jako potrava pro mozek, díky které máte při videohrách lepší postřeh (vědecké důkazy pro to neexistují).

„S těmi deseti tácy se rovnou můžeme rozloučit,“ pronesl Chuck ponuře.

„Ne nutně,“ odporoval jsem. „Rodiče po Camovi chtějí, aby se něčemu věnoval. Takže stačí, když se někam přihlásí.“

Cam sebou trhnul. Gumová žížala se mu odrazila od tváře a pleskla o podlahu cukrárny. „Přemýšlel jsem o tom,“ přiznal. „Potíž je, že když se někam přihlásíš, očekává se od tebe, že tam budeš chodit. Že se zúčastníš.“ Otřásl se. „Jak já to slovo nesnáším.“

„Jasně,“ podotkl jsem, „ale jestli je to jediný způsob, jak zachránit Ovládni svět…“

„Ty to nechápeš,“ vzpíral se. „Řekněme, že se přihlásím na fotbal. Denně budu mít trénink a o víkendech zápasy. Nebo do dramatického kroužku. Věčně jsou zkoušky nebo představení. Do šachového kroužku – umíš si mě představit, jak dvacet minut čekám, než můj soupeř vymyslí tah? Nic z toho nezapadá do mýho životního stylu!“

„Já jsem v šachovém kroužku,“ připomněl jsem mu. A dva roky po sobě školním šampionem.

Chuck prožíval učiněná muka. „Nemůžeš to jen tak vzdát!“

„Tak hele,“ spustil Cam. „Někdo se může přetrhnout, aby měl samé jedničky –“

„Já mám samé jedničky,“ zaprotestoval jsem.

„Jo, jenže pro tebe je normální mít samé jedničky, jako je pro mě normální prolézat s odřenýma ušima. Někdo sportuje nebo skáče z letadla nebo leze po horách. Taky bych to mohl dělat, ale to už bych nebyl já. Byl by to někdo jiný, někdo, koho ty věci baví.“

Kousl jsem do gumové žížaly, ale v puse se mi sladké změnilo v kyselé. (Což je v pořádku, protože té chemické reakci skutečně rozumím.) K charakteristice Camerona Boxera posloužila za ty roky řada výrazů – simulant, flákač, budižkničemu, lajdák, líná hrouda protoplazmy. A vystihují ho dokonale, jenomže Cam je něco víc. Nikdo nevidí, že na Camovi je něco jedinečného. Jasně, je to lenoch. Ale Cam je lenoch stejně, jako je LeBron basketbalista – s přispěním směsice neobyčejného nadání a intenzivní praxe.

Otočil jsem se na sedačce a podíval se ven výlohou obchodu. Od té doby, co v Sycamoru otevřeli nákupní středisko, bývá na Hlavní ulici obvykle klid, teď je však vozovka ucpaná středoškoláky, kteří jsou úplně promáčení a obalení něčím, co vypadá jako mýdlové bubliny.

„Co se to tam děje?“ zeptal jsem se paní Bachmanové, majitelky Sedmého nebe.

Zamračeně sledovala můj pohled. „Tihle Přátelé Fuzzyho! Auta myjou, přece!“

Paní B. jsme potají říkali Paní Naopak, protože tak prostě mluví. Například: „Gumové žížaly chcete, kluci?“

Udivilo mě, že má něco proti Přátelům Fuzzyho, kteří jsou v našem městečku proslulí tím, že dělají prospěšné věci, třeba shromažďují dobrovolné příspěvky nebo se věnují charitě. Jsou to studenti Sycamorské střední a říkají si podle školního maskota, Farleyho J. Peachfuzze.

Pěnou obalení teenageři pobíhali mezi projíždějícími vozidly, vyskakovali a snažili se přilákat řidiče na krajnici, kde ještě zaneřáděnější děcka čekala s houbami a kbelíky.

Mezi dvěma sloupy pouličního osvětlení se táhl transparent:

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola jedna

Cameron Boxer

Kapitola dvě

Pavel Dysan