Tillie Cole

A THOUSAND BOY KISSES

Copyright © Tillie Cole 2016

All rights reserved

Translation © 2017 by Monika Srnková

Cover design © Hang Le byhangle.com

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu A Thousand Boy Kisses preložila Monika Srnková.

Redigovali Antónia Máťušová a Tatiana Lauková.

Obálku s použitím originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. – YOLi, Bratislava, v roku 2017 ako svoju 1061. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5336-0

Pre tých, čo veria v pravú, impozantnú, nekonečnú lásku.

Toto je pre vás.

Prológ

Rune

V mojom živote boli presne štyri chvíle, ktoré opisujú môj život.

Toto bola prvá.

* * *

Blossom Grove, Georgia

Spojené štáty americké

Pred dvanástimi rokmi

Päťročný

„Jeg vil dra! Nå! Jeg vil reise hjem igjen!“ zakričal som na mamku tak hlasno, ako som len dokázal. Oznamoval som jej tak, že chcem odísť. Teraz! Že chcem ísť späť domov!

„Rune, nejdeme domov a neodchádzame. Toto je teraz náš domov,“ odpovedala po anglicky. Zohla sa a pozrela sa mi do očí. „Rune,“ povedala nežne, „viem, že si nechcel odísť z Osla, ale ocko si tu našiel novú prácu.“ Hladila ma po ruke, ale to ma neupokojilo. Nechcel som tu byť, nechcel som byť v Amerike.

Chcel som ísť späť domov.

„Slutt å snakke engelsk!“ vyprskol som. Neznášal som, keď som musel hovoriť po anglicky. Odkedy sme odišli z Nórska, mamka a ocko sa so mnou rozprávali len po anglicky. Hovorili, že si jazyk musím precvičovať.

Ale ja som nechcel!

Mamka sa postavila a zo zeme zodvihla škatuľu. „Rune, sme v Amerike. Tu rozprávajú ľudia po anglicky. Ovládaš angličtinu tak dlho, ako ovládaš nórčinu. Je načase, aby si ju začal používať.“

Zostal som stáť na mieste a zlostne hľadel na mamku. Prešla okolo mňa a vošla do domu. Poobzeral som sa po malej ulici, na ktorej sme teraz žili. Bolo tam osem domov. Všetky boli obrovské, ale vyzerali odlišne. Náš bol červený s bielymi oknami a veľkou verandou. Moja izba bola veľká a na prízemí. Predtým som si myslel, že je super. Tak trochu. Nikdy predtým som na prízemí nebýval. V Osle bola moja izba na poschodí.

Pozrel som sa na domy. Všetky boli natreté žiarivými farbami: svetlomodré, žlté, ružové…

Potom som sa pozrel na susedný dom. Hneď vedľa – delili sme sa o spoločný kus trávnika. Oba domy boli veľké, aj ich dvory, ale nebol medzi nimi plot. Keby som chcel, mohol by som prebehnúť na ich dvor a nič by ma nedokázalo zastaviť.

Dom bol žiarivo biely, s verandou okolo celého domu. Vpredu mali hojdacie kreslá a hojdačku. Parapety boli čierne a hneď oproti mojej izbe bolo okno. Hneď oproti! Nepáčilo sa mi, že som mohol vidieť do ich izby a že oni mohli vidieť do mojej izby.

Na zemi bol kameň. Kopol som doň a sledoval, ako sa kotúľa po ulici. Otočil som sa a chcel som ísť za mamkou, ale potom som začul hluk. Prichádzal zo susedného domu. Pozrel som sa na jeho vchodové dvere, ale nikto nevyšiel. Začal som sa teda štverať po schodoch našej verandy. Odrazu som uvidel pohyb na boku domu – v okne susedného domu, ktoré bolo oproti môjmu.

Ruka mi primrzla k zábradliu, ako som sledoval babu oblečenú v žiarivo modrých šatách vyliezať cez okno. Zoskočila na trávu a oprášila si ruky o stehná. Zamračil som sa a čakal, kým zdvihne hlavu. Mala hnedé vlasy, ktoré jej stáli na hlave ako vrabčie hniezdo a naboku nosila veľkú bielu mašľu.

Zdvihla hlavu a pozrela sa priamo na mňa. Potom sa usmiala. Mala veľmi široký úsmev. Rýchlo mi zakývala, rozbehla sa ku mne a zastavila sa predo mnou.

Vystrčila pred seba ruku a povedala: „Ahoj, volám sa Poppy Litchfieldová, mám päť rokov a bývam vedľa.“

Zízal som na ňu. Mala smiešny prízvuk. Vďaka nemu zneli anglické slová inak, ako som sa ich naučil v Nórsku. Dievča – Poppy – malo na tvári šmuhu od blata a na nohách žiarivé žlté gumáky. Na ich boku bol veľký červený balón.

Vyzerala čudne.

Premeral som si ju od hlavy po päty a oči sa mi zastavili na jej ruke. Bola vystretá. Nevedel som, čo mám robiť. Nevedel som, čo chcela.

Poppy si povzdychla. Potriasla hlavou, natiahla sa za mojou rukou a vložila ju do svojej. Potriasla ňou dvakrát a povedala: „Podanie rúk. Moja babka hovorí, že je správne podávať si ruky iba s ľuďmi, s ktorými sa práve zoznamuješ.“ Ukázala na naše ruky. „Toto bolo podanie rúk. Bolo to zdvorilé, pretože ťa nepoznám.“

Nič som nepovedal. Z nejakého dôvodu ma môj hlas odmietal poslúchať. Keď som sa však pozrel nadol, zistil som, že naše ruky boli ešte stále spojené.

Aj na rukách mala blato. Vlastne, všade mala blato.

„Ako sa voláš?“ opýtala sa Poppy. Hlavu mala naklonenú nabok a z vlasov jej trčala malá vetvička.

„Haló,“ povedala a potiahla ma za ruku. „Pýtala som sa na tvoje meno.“

Odkašľal som si. „Moje meno je Rune, Rune Erik Kristiansen.“ Poppy zmraštila tvár a uškrnula sa. „Znieš divne,“ vyhŕkla. Vytrhol som si ruku.

„Nei det gjør jeg ikke!“ odvrkol som. Tvár sa jej zmraštila ešte viac.

„Čo si to práve povedal?“ opýtala sa Poppy, keď som sa obrátil a vykročil k domu. Už som sa s ňou nechcel rozprávať.

Bol som nahnevaný. Otočil som sa späť k nej. „Povedal som: Nie, nezniem! Bolo to po nórsky!“ zvolal som, tentoraz po anglicky. Poppine zelené oči sa zväčšili. Podišla ku mne bližšie, ešte bližšie, a nakoniec sa opýtala: „Nórsky? Ako Vikingovia? Moja babka mi čítala knihu o Vikingoch. Bolo tam napísané, že pochádzajú z Nórska.“ Oči sa jej zväčšili ešte o čosi viac. „Rune, ty si Viking?“ spýtala sa piskľavým hlasom.

Cítil som sa pri tom dobre. Vypäl som hruď. Môj ocko vždy hovoril, že som Viking, tak ako všetci muži z našej rodiny. Boli sme veľkí silní Vikingovia. „Ja,“ povedal som. „Sme skutoční Vikingovia z Nórska.“

Na Poppinej tvári sa objavil široký úsmev a z úst vyprskol hlasný dievčenský chichot. Zodvihla ruku a potiahla ma za vlasy. „Takže preto máš dlhé blond vlasy a krištáľovo modré oči. Pretože si Viking. Najprv som si myslela, že si dievča…“

„Nie som dievča!“ skočil som jej do reči, ale Poppy to zjavne neprekážalo. Prešiel som si prstami po dlhých vlasoch. Siahali mi až po plecia. Všetci chlapci v Osle mali takéto vlasy.

„… ale teraz chápem, že je to preto, lebo si skutočný Viking. Ako Thor. Aj on mal dlhé blond vlasy a modré oči! Si ako Thor!“

„Ja,“ súhlasil som. „Thor ich má. Je najsilnejší boh zo všetkých.“ Poppy prikývla a položila ruky na moje ramená. Tvár jej zvážnela, stíšila hlas a zašepkala. „Rune, nehovorím to každému, ale chodím na dobrodružstvá.“

Zmraštil som tvár. Nechápal som. Poppy podišla bližšie a pozrela sa mi do očí. Stlačila mi ramená. Naklonila hlavu nabok. Poobzerala sa okolo seba a naklonila sa ku mne, aby mi povedala: „Väčšinou so sebou na svoje cesty nikoho neberiem, ale ty si Viking a všetci vedia, že Vikingovia sú vysokí, silní a sú dobrí v dobrodružstvách, objavovaní, dlhých chôdzach, chytaní zloduchov a… tomu podobných veciach!“

Bol som stále zmätený, ale potom Poppy odstúpila a znova vystrela ruku.

„Rune,“ povedala pevným a vážnym tónom, „bývaš vedľa mňa, si Viking a ja jednoducho milujem Vikingov. Myslím, že by sme mali byť najlepšími priateľmi.“

„Najlepšími priateľmi?“ opýtal som sa.

Poppy prikývla a posúvala ruku čoraz bližšie ku mne. Pomaly som sa načiahol, chytil ju a dvakrát sme si potriasli ruky tak, ako mi to predtým ukázala.

Podanie rúk.

„Takže sme odteraz najlepšími priateľmi?“ opýtal som sa, keď som odtiahol ruku.

„Áno!“ povedala vzrušene. „Poppy a Rune.“ Položila si prst na líce a pozrela sa hore. Pery znova našpúlila, akoby veľmi silno rozmýšľala. „Znie to dobre, nemyslíš? Poppy a Rune, najlepší priatelia navždy!“

Prikývol som, pretože to naozaj znelo dobre. Poppy zrazu vyhŕkla:

„Ukáž mi svoju izbu! Chcem ti povedať, za akým dobrodružstvom pôjdeme najbližšie.“ Začala ma ťahať a vbehli sme do domu.

Keď sme prešli dverami mojej izby, Poppy pribehla rovno k oknu.

„Táto izba je presne oproti mojej!“

Prikývol som a ona zapišťala. Pribehla ku mne a chytila ma za ruku. „Rune,“ povedala natešene, „môžeme sa v noci rozprávať vysielačkami z plastových pohárov a zo šnúry. Môžeme si šepkať naše tajomstvá, kým všetci spia, môžeme plánovať, hrať sa a…“

Poppy stále rozprávala, ale mne to neprekážalo. Páčilo sa mi, ako znel jej hlas, páčilo sa mi, ako sa smiala, a páčila sa mi veľká biela mašľa v jej vlasoch.

Možno Georgia nebude až taká zlá, pomyslel som si. Určite nie, ak budem mať Poppy Litchfieldovú za najlepšiu priateľku.

* * *

Od toho dňa sme boli Poppy a ja spolu.

Poppy a Rune.

Najlepší priatelia navždy.

Aspoň som si to myslel.

Zvláštne, ako sa veci menia.

1

Zlomené srdcia a pohár chlapčenských bozkov

Poppy

Pred deviatimi rokmi

Osemročná

„Ocko, kam ideme?“ opýtala som sa, keď ma jemne držal za ruku a viedol k autu. Pozrela som sa späť k škole a čudovala som sa, prečo ma zobral z vyučovania skôr. Bola iba obedňajšia prestávka. Nemala som ešte odísť.

Keď sme šli, ocko nič nepovedal, iba mi stisol ruku. Pozerala som sa na školský plot a v žalúdku som mala divný pocit. Milovala som školu, milovala som učiť sa a ďalšia hodina mala byť dejepis. Bol to môj najobľúbenejší predmet. Nechcela som ho vynechať.

„Poppy!“ zvolal môj najlepší priateľ Rune. Stál pri plote a pozeral, ako odchádzam. Rukami sa pevne držal o kovové tyče. „Kam ideš?“ kričal. S Runem sme sedeli v jednej lavici. Stále sme boli spolu. Ak jeden z nás nebol v škole, bola to nuda.

Aby som získala odpoveď, tvárou som sa otočila k ockovi, ale ani sa na mňa nepozrel. Bol ticho. Pozrela som sa späť na Runeho a zakričala som: „Neviem!“

Rune ma celou cestou k autu sledoval pohľadom. Nastúpila som cez zadné dvere, sadla som si do detskej sedačky a ocko ma pripútal.

Zo školského dvora som počula zvonenie, ktoré znamenalo, že je koniec obedňajšej prestávky. Pozrela som sa cez okno a videla som deti, ako utekajú späť dovnútra, ale Rune nie. Stál pri plote a pozeral sa na mňa. Vietor sa pohrával s jeho dlhými blond vlasmi a perami vyslovil otázku: „Si v poriadku?“ Ale skôr ako som mohla odpovedať, ocko sadol do auta a odišli sme.

Rune pobehol popri plote a nasledoval naše auto, až kým ho pani Davisová neposlala dovnútra.

Keď sme už školu stratili z dohľadu, ocko sa ma opýtal: „Poppy?“

„Áno, ocko?“ odpovedala som.

„Vieš, že babka s nami istú chvíľu býva.“

Prikývla som. Babka sa nedávno nasťahovala do izby oproti mojej. Mamka povedala, že je to preto, lebo potrebuje pomoc. Dedo zomrel, keď som bola ešte dieťa. Babka žila sama niekoľko rokov, až kým prišla žiť k nám.

„Pamätáš si, aký dôvod sme ti s mamou povedali? Prečo babka už nemôže bývať sama?“

Nosom som sa nadýchla a zašepkala som: „Áno. Pretože potrebovala našu pomoc. Pretože je chorá.“ Keď som to hovorila, žalúdok sa mi prevrátil. Babka bola mojou najlepšou priateľkou. Teda, ona a Rune boli absolútnou topkou. Babka vravela, že som úplne ako ona.

Skôr ako ochorela, chodili sme za dobrodružstvom. Každý večer mi čítala o veľkých svetových výskumníkoch. Povedala mi všetko o histórii – o Alexandrovi Veľkom, Rimanoch aj o mojich obľúbených samurajoch z Japonska. Tiež boli jej obľúbenými.

Vedela som, že babka je chorá, ale nikdy sa ako chorá nesprávala. Stále sa usmievala, tuho ma objímala a rozosmievala ma. Hovorievala, že v srdci má mesačný svit a v úsmeve slnečné lúče.

Babka vravela, že to znamená, že je šťastná. Tiež som bola šťastná.

Ale počas posledných týždňov babka veľa spala. Bola príliš unavená, aby robila niečo iné. Vlastne, väčšinu nocí som jej čítala, hladila ma po vlasoch a usmievala sa na mňa. A to bolo v poriadku, pretože úsmev od babky bol najlepší úsmev, aký človek môže dostať.

„Správne, srdiečko, je chorá. V podstate je veľmi, veľmi chorá. Rozumieš?“

Zamračila som sa, ale prikývla som a povedala som: „Áno.“

„To je dôvod, prečo ideme domov skôr,“ vysvetľoval. „Čaká na teba. Chce ťa vidieť. Chce vidieť svoje malé dievčatko.“

Nechápala som, prečo ma ocko musel priviezť domov zo školy skôr, aby som navštívila babku, keď prvá vec, ktorú každý deň po príchode zo školy domov urobím, je, že idem do jej izby a rozprávam sa s ňou, kým leží v posteli. Rada počúvala, čo sa cez deň stalo.

Zabočili sme na našu ulicu a zaparkovali na príjazdovej ceste. Ocko sa chvíľu nepohol, ale potom sa ku mne otočil a povedal:

„Srdiečko, viem, že máš ešte len osem rokov, ale dnes musíš byť veľké statočné dievča, okej?“

Prikývla som. Ocko sa na mňa smutne usmial. „To je moje dievča.“ Vystúpil z auta a prešiel dozadu k môjmu sedadlu. Zobral ma za ruku, vybral ma z auta a šli sme k domu. Videla som, že tam bolo viac áut ako zvyčajne. Ešte som len otvorila ústa, aby som sa opýtala, čie sú, keď Runeho mamka, pani Kristiansenová, prichádzala cez dvor medzi domami s veľkou kopou jedla v rukách.

„James!“ vykríkla a ocko sa otočil, aby ju pozdravil.

„Hej, Adelis,“ odpovedal. Runeho mamka zastavila pred nami. Dlhé blond vlasy jej voľne viseli. Boli rovnakej farby ako Runeho. Pani Kristiansenová bola naozaj krásna. Mala som ju veľmi rada. Bola milá a nazývala ma dcérou, ktorú nikdy nemala.

„Pripravila som to pre vás. Prosím, povedz Ivy, že na vás všetkých myslím.“

Ocko ma pustil, aby mohol vziať jedlo.

Pani Kristiansenová si čupla a vtlačila mi pusu na líce. „Buď dobré dievča, Poppy, okej?“

„Áno, pani,“ odpovedala som a sledovala som ju, ako prešla po trávniku späť k svojmu domu.

Ocko si povzdychol a kývol hlavou, aby som ho nasledovala dnu. Keď sme prešli vchodovými dverami, v obývačke som uvidela svoje tety a ujov, ako sedia na pohovke, a bratrancov so sesternicami na podlahe, ktorí sa hrali s hračkami. Teta Silvia sedela s mojimi sestrami, so Savannah a s Idou. Boli mladšie ako ja, mali iba štyri a dva roky. Keď ma uvideli, zamávali mi, ale teta Silvia ich nechala sedieť vo svojom lone.

Nikto nič nehovoril, ale väčšina z nich si utierala oči. Väčšina z nich plakala.

Bola som zmätená.

Natiahla som sa k ockovej nohe a pevne som sa držala. Niekto stál vo dverách kuchyne – teta Della, DeeDee, ako som ju stále volala. Bola mojou najobľúbenejšou tetou. Bola mladá, zábavná a stále ma rozosmievala. Hoci mamka bola staršia ako jej sestra, vyzerali rovnako. Obe mali dlhé hnedé vlasy a zelené oči ako ja. Ale DeeDee bola neobyčajne krásna. Raz by som chcela vyzerať ako ona.

„Čau, Pops,“ povedala. Videla som, že oči mala červené a jej hlas znel smiešne. DeeDee sa pozrela na ocka. Vzala od neho jedlo a povedala: „James, mal by si ísť s Poppy. Už je čas.“

Šla som za ockom, ale obzrela som sa späť, keď DeeDee nešla za nami. Otvorila som ústa, aby som ju zavolala, ale zrazu sa otočila, položila jedlo na pult a vložila si hlavu do rúk. Plakala. Plakala tak veľmi, že jej z úst vychádzali hlasné vzlyky.

„Oci?“ zašepkala som a v žalúdku som cítila zvláštny pocit. Ocko ma objal okolo pliec a viedol ma preč. „To je v poriadku, srdiečko. DeeDee potrebuje byť chvíľku sama.“

Vošli sme do babkinej izby. Skôr ako ocko otvoril dvere, povedal:

„Srdiečko, je tam mamka, Betty a babkina ošetrovateľka je tam tiež.“

Zamračila som sa. „Prečo je tam ošetrovateľka?“

Ocko otvoril dvere do babkinej izby a mamka vstala zo stoličky vedľa babkinej postele. Oči mala červené a vlasy rozstrapatené. Mamka nikdy nemala rozstrapatené vlasy.

Videla som ošetrovateľku na konci izby. Niečo si zapisovala. Usmiala sa a zamávala na mňa, keď som vošla. Potom som sa pozrela na posteľ. Babka ležala. Prevrátil sa mi žalúdok, keď som videla ihlu zapichnutú v jej ruke a hadičku, ktorá viedla k vrecku visiacemu na kovovom háčiku.

Stála som bez pohnutia a bála som sa. Potom mamka podišla ku mne a babka pozrela mojím smerom. Vyzerala inak ako minulý večer. Pokožku mala bledšiu a oči už nemala také rozžiarené.

„Kde je môj malý chrobáčik?“ babkin hlas bol tichý a znel divne, ale úsmev, akým sa na mňa usmiala, ma zahrial.

Zachichotala som sa a ponáhľala som sa k posteli. „Tu som! Prišla som zo školy skôr domov, aby som ťa prišla pozrieť!“

Babka nadvihla prst a zaťukala mi po nose. „To je moje dievča!“ Na revanš som sa na ňu usmiala širokým úsmevom.

„Chcela som ťa chvíľu vidieť. Hneď sa cítim lepšie, keď svetlo môjho života sedí vedľa mňa a zhovára sa so mnou.“

Znovu som sa usmiala. Pretože ja som bola „svetlom jej života“, „jej potešenie“.

Stále mi takto hovorievala. Babka mi potajme povedala, že to znamená, že som jej najobľúbenejšia. Ale povedala mi, že si to musím nechať pre seba, aby moji bratranci, sesternice a malé sestry nesmútili. Bolo to naše tajomstvo.

Zrazu ma ruky chytili okolo pása, ocko ma nadvihol a položil na posteľ vedľa babky. Babka ma chytila za ruku. Stisla mi prsty, ale všetko, čo som dokázala vnímať, bol iba chlad jej rúk. Babka zhlboka dýchala, ale znelo to divne, akoby jej v hrudi niečo praskalo.

„Babka, si v poriadku?“ opýtala som sa a nahla som sa, aby som jej vtlačila jemnú pusu na líce. Zvyčajne smrdela tabakom, cigaretami, ktoré vyfajčila. Ale dnes som z nej cigarety necítila.

Babka sa usmiala. „Dievčatko, som unavená. A ja…“ Babka sa znova nadýchla a privrela oči. Keď ich opäť otvorila, posunula sa na posteli a povedala: „… o chvíľu tu nebudem.“

Zamračila som sa. „Kam ideš, babka? Môžem ísť tiež?“ Stále sme chodili za dobrodružstvom spolu.

Babka sa usmiala, ale pokrútila hlavou. „Nie, dievčatko. Nemôžeš ísť na miesto, kam idem. Ešte nie. Ale jedného dňa, o veľa rokov, ma znova uvidíš.“

Mamka za mnou zavzlykala, ale ja som iba zízala na babku a bola som zmätená. „Ale kam ideš, babka? Nerozumiem.“

„Domov, zlatíčko,“ povedala babka. „Idem domov.“

„Ale ty si doma,“ ohradila som sa.

„Nie,“ pokývala babka hlavou. „Toto nie je náš skutočný domov, dievčatko. Tento život… je iba jedno veľké dobrodružstvo, kým sme tu. Dobrodružstvo, aby sme si užívali a milovali každého celým srdcom skôr, ako sa vydáme za najväčším dobrodružstvom zo všetkých.“

Oči sa mi vzrušením rozšírili a pocítila som smútok. Naozajstný smútok. Spodná pera sa mi začala chvieť. „Babka, veď sme najlepšie kamarátky. Stále chodíme za dobrodružstvami spolu. Nemôžeš ísť bezo mňa.“

Po lícach sa mi začali kotúľať slzy. Babka načiahla voľnú ruku, aby mi ich zotrela. Ruka bola rovnako chladná ako tá, ktorú som držala. „Áno, stále chodíme za dobrodružstvami spolu, dievčatko. Ale nie tentoraz.“

„Nebojíš sa ísť sama?“ opýtala som sa, ale babka iba povzdychla.

„Nie, dievčatko, necítim strach. Vôbec sa nebojím.“

„Ale nechcem, aby si išla,“ prosila som a začínalo ma bolieť hrdlo.

Babkina ruka ostala na mojom líci. „Stále ma budeš vidieť vo svojich snoch. Toto nie je rozlúčka.“

Žmurkla som a potom znovu. „Tak ako vidíš deda? Stále vravíš, že ťa v tvojich snoch navštevuje. Rozpráva sa s tebou a bozkáva ti ruku.“

„Presne tak,“ povedala. Utrela som si slzy. Babka mi stisla ruku a pozrela sa na mamku, ktorá bola za mnou. Keď sa pozrela opäť na mňa, povedala: „Kým budem preč, mám pre teba nové dobrodružstvo.“

Ani som sa nepohla. „Naozaj?“

Za sebou som začula zvuk skla na stole. Chcela som sa otočiť, ale skôr ako som to urobila, babka sa opýtala: „Poppy, čo stále hovorím, že je moja najobľúbenejšia spomienka zo života? Vec, pri ktorej sa vždy usmejem?“

„Dedove bozky. Jeho sladké chlapčenské bozky. Všetky spomienky na jeho chlapčenské bozky, ktoré si kedy od neho dostala. Povedala si mi, že sú to tvoje najobľúbenejšie spomienky. Nie peniaze, veci, ale bozky, ktoré si dostala od deda – pretože boli špeciálne a prinútili ťa usmiať sa, cítila si sa milovaná, pretože bol tvojou spriaznenou dušou. Navždy tvoj.“

„Správne, dievčatko,“ odpovedala. „Takže, na tvoje dobrodružstvo…“ Babka znova pozrela na mamku. Tentoraz, keď som sa obzrela, videla som, ako drží veľký zaváraninový pohár plný až do vrchu množstvom ružových papierikov v tvare srdca.

„Jéj! Čo je to?“ opýtala som sa a cítila som vzrušenie.

Mamka mi ho vložila do rúk a babka poklepala po viečku. „Je to tisíc chlapčenských bozkov. Alebo aspoň bude, ak ich všetky vyplníš.“

Oči sa mi rozšírili, keď som sa snažila spočítať všetky srdiečka. Ale nedokázala som to. Tisíc bolo veľa!

„Poppy,“ povedala babka, keď som sa pozrela na ňu, aby som videla jej lesknúce sa zelené oči.

„Toto je tvoje dobrodružstvo. Chcem, aby si takto na mňa spomínala, keď budem preč.“

Znovu som sa pozrela na pohár. „Ale nerozumiem.“

Babka sa načiahla k nočnému stolíku a vzala pero. Podala mi ho a povedala: „Dievčatko, som teraz trochu chorá, ale spomienky, pri ktorých sa cítim lepšie, sú tie, keď ma tvoj dedko pobozkal. Nie iba každodenné bozky, ale špeciálne, tie, pri ktorých mi srdce takmer vyskočilo z hrude. Tie, ktorými si bol dedko istý, že na ne nikdy nezabudnem. Bozky v daždi, bozky pri západe slnka, bozky na našom maturitnom plese… tie, pri ktorých ma držal blízko pri sebe a do ucha mi šepkal, že som bola tým najkrajším dievčaťom v miestnosti.“ Počúvala som. Počúvala som a moje srdce sa naplnilo. Babka ukázala na všetky srdiečka v pohári. „Tento pohár je pre teba, aby si si zaznamenala všetky chlapčenské bozky, Poppy. Všetky bozky, pri ktorých tvoje srdce takmer vyskočí z hrude, tie, ktoré sú najšpeciálnejšie, tie, ktoré si chceš pamätať, keď budeš stará a šedivá ako ja. Tie, pri ktorých sa usmeješ, keď si na ne spomenieš.“

Ťukla si po pere a pokračovala. „Keď nájdeš chlapca, ktorý bude navždy tvoj, zakaždým, keď od neho dostaneš špeciálny bozk, vyber srdiečko. Zapíš si, kde to bolo, keď ťa pobozkal. Potom, keď budeš aj ty babkou, tvoje vnúča – najlepšia kamoška – bude o všetkých počuť tak, ako som ti o nich povedala ja. Budeš mať pohár pokladov, všetkých svojich vzácnych bozkov, pri ktorých sa tvoje srdce vznáša.“

Zízala som na pohár a vydýchla som. „Tisíc je veľa. Babka, to je veľa bozkov!“

Babka sa zasmiala. „Nie je to tak veľa, ako si myslíš, dievčatko. Najmä ak nájdeš spriaznenú dušu. Máš pred sebou veľa rokov.“

Babka sa zhlboka nadýchla a jej tvár sa skrivila bolesťou.

„Babka,“ zvolala som, keď som zrazu pocítila strach. Stlačila mi ruku. Otvorila oči a kvapka slzy sa jej skotúľala po bledom líci.

„Babka?“ povedala som, tentoraz tichšie.

„Dievčatko, som unavená. Som unavená a už prišiel môj čas odísť. Chcela som ťa len naposledy vidieť, aby som ti mohla dať tento pohár. Pobozkať ťa, aby som mohla na teba spomínať každý deň, keď budem v nebi a kým ťa znovu uvidím.“

Spodná pera sa mi začala opäť chvieť. Babka krútila hlavou.

„Žiadne slzy, dievčatko. Toto nie je koniec. Je to iba maličká pauza v našich životoch. Budem na teba dávať pozor každý deň. Budem v tvojom srdci. Budem v rozkvitnutom háji, ktorý máme tak rady, budem v slnku a vo vetre.“

Babka mykla očami a mamka ma objala okolo pliec. „Poppy, daj babke veľkú pusu. Teraz je unavená. Musí si oddýchnuť.“

Zhlboka som sa nadýchla, nahla som sa a vtlačila som babke pusu na líce. „Babka, ľúbim ťa,“ zašepkala som. Babka ma pohladila po vlasoch.

„Tiež ťa ľúbim, dievčatko. Si svetlom môjho života. Nezabudni, že som ťa ľúbila tak veľmi, ako len babka môže svoju malú vnučku ľúbiť.“

Držala som ju za ruku a nechcela som ju pustiť, ale ocko ma zložil z postele a nakoniec som ruku pustila. Silno som zvierala pohár a slzy mi padali na podlahu. Ocko ma položil na zem, a keď som sa otočila na odchod, babka zvolala moje meno. „Poppy.“

Obzrela som sa a babka sa usmievala. „Pamätaj, srdcia mesačného svitu a úsmevy slnečných lúčov…“

„Vždy si budem pamätať,“ povedala som, ale necítila som sa šťastná. Jediné, čo som cítila, bol smútok. Počula som, ako za mnou mamka plače. DeeDee prešla okolo nás na chodbe. Stisla mi plece. Jej tvár bola tiež smutná.

Nechcela som tu byť. Nechcela som už vôbec byť v tom dome. Otočila som sa a pozrela na ocka. „Oci, môžem ísť do rozkvitnutého hája?“

Ocko povzdychol. „Áno, zlatko. Neskôr prídem a skontrolujem ťa. Dávaj si pozor.“ Videla som, ako ocko vybral telefón a niekomu volal. Požiadal niekoho, aby ma skontroloval, kým som v háji, ale utiekla som skôr, ako by som zistila, kto to bude. Bežala som k vchodovým dverám a pohár plný tisícky prázdnych chlapčenských bozkov som si tisla silno k sebe. Vybehla som z domu a prebehla som cez verandu. Utekala som a utekala. Nezastavila som sa.

Slzy mi stekali po tvári. Počula som, ako niekto volá moje meno.

„Poppy! Poppy, počkaj!“

Obzrela som sa a videla som, ako ma Rune sleduje. Bol na verande ich domu, ale v tom okamihu začal utekať po trávniku za mnou. Nezastavila som ani kvôli Runemu. Musela som ísť k rozkvitnutým čerešňovým stromom. Bolo to babkino najobľúbenejšie miesto. Chcela som byť na jej najobľúbenejšom mieste. Pretože som bola smutná, že odchádza. Odchádza do neba.

Do jej skutočného domova.

„Poppy, počkaj! Spomaľ!“ kričal Rune, keď som zašla za roh hája v parku. Prebehla som cez vchod. Veľké kvitnúce stromy, ktoré boli v plnom kvete, mi vytvárali nad hlavou tunel. Tráva pod nohami bola zelená a obloha nado mnou modrá. Stromy boli pokryté ružovými a bielymi lupienkami. Na konci hája bol najväčší strom zo všetkých. Jeho konáre sa kolísali veľmi nízko. Kmeň mal najhrubší v celom háji.

Bol mojím a Runeho absolútnym favoritom. A babkiným tiež.

Lapala som po dychu. Keď som sa dostala pod babkin najobľúbenejší strom, klesla som na zem. Slzy mi stekali po lícach a v rukách som zvierala svoj pohár. Počula som, ako Rune za mnou zastavil, ale neobzrela som sa.

„Poppymin?“ povedal Rune. Tak ma volal. V nórčine to znamená „moja Poppy“. Milovala som, keď na mňa hovoril po nórsky.

„Poppymin, neplač,“ šepkal.

Ale nemohla som si pomôcť. Nechcela som, aby ma babka opustila, hoci som vedela, že musí. Vedela som, že ak sa vrátim domov, babka tam nebude. Ani teraz, už nikdy.

Rune sa zohol, aby si sadol vedľa mňa a pritiahol si ma k sebe, aby ma objal. Pritúlila som sa k nemu a plakala som. Milovala som Runeho objatia, stále ma držal pevným stiskom. „Rune, moja babka je chorá a odchádza.“

„Viem, mamka mi o tom povedala, keď som prišiel zo školy domov.“

Prikývla som. Keď som už nemohla plakať, posadila som sa a utrela si líca. Pozrela som sa na Runeho, ktorý ma sledoval. Snažila som sa usmiať. Keď som sa usmiala, vzal moju ruku a pritiahol si ju k sebe.

„Je mi ľúto, že si smutná,“ povedal Rune a stisol mi ruku. Tričko mal nahriate od slnka. „Nechcem, aby si niekedy bola smutná. Si Poppymin. Stále sa usmievaš. Stále si šťastná.“

Potiahla som nosom a hlavou som sa oprela o jeho rameno.

„Viem. Ale, Rune, babka je moja najlepšia kamarátka a už viac ju nebudem mať.“

Rune bol najprv ticho a až po chvíli povedal: „Aj ja som tvoj najlepší kamarát. A nikam nepôjdem. Sľubujem. Nikdy.“

V hrudi, kde som doteraz pociťovala veľkú bolesť, ma odrazu bolelo menej. Prikývla som. „Poppy a Rune navždy spolu,“ povedala som.

„Navždy spolu,“ zopakoval.

Ticho sme sedeli, potom sa Rune opýtal: „Načo je ten pohár? Čo je vnútri?“

Odtiahla som ruku a fľašu som vyzdvihla do vzduchu. „Babka ma poslala za novým dobrodružstvom. Takým, ktoré bude trvať celý život.“

Rune jemne sklonil hlavu a dlhé blond vlasy mu padli cez oči. Odhrnula som ich a on sa pousmial. Všetky dievčatá v škole chceli, aby sa na nich takto usmial. Ale stále sa usmieval iba na mňa. Povedala som im, že žiadna z nich ho nikdy nebude mať, pretože je môj najlepší priateľ a nechcem sa oňho deliť.

Rune kývol na pohár. „Nerozumiem.“

„Pamätáš, aké sú najobľúbenejšie babkine spomienky? Hovorila som ti o nich.“

Rune tuho rozmýšľal a potom zrazu povedal: „Bozky od dedka?“

Prikývla som a strhla svetloružový okvetný lupienok čerešne z konára, ktorý visel vedľa mňa. Zízala som naň. Boli babkine najobľúbenejšie. Mala ich rada, pretože nevydržali dlho. Hovorila mi, že najlepšie a najkrajšie veci nikdy dlho nevydržia. Povedala, že čerešňový kvet je príliš krásny na to, aby vydržal celý rok. Bol výnimočnejší, lebo nekvitol dlho. Ako samurajovia – neskonalá krása, rýchla smrť. Stále som si nebola istá, čo to celé znamená, ale povedala, že keď budem staršia, všetkému porozumiem.

Myslím, že mala pravdu. Pretože babka nebola taká stará a odišla mladá – aspoň ocko to tak hovoril. Možno to je dôvod, prečo mala čerešňový kvet tak veľmi rada. Pretože bola úplne rovnaká.

„Poppymin?“

Runeho hlas ma prinútil, aby som sa pozrela hore.

„Mám pravdu? Bol dedkov bozk babkinou najobľúbenejšou spomienkou?“

„Áno,“ odpovedala som a pustila som lupienok, „pri všetkých jeho bozkoch jej srdce takmer vyskočilo z hrude. Babka povedala, že jeho bozky boli najlepšou vecou na svete. Pretože to znamenalo, že ju miluje. Že mu na nej záleží. A on ju mal rád práve preto, kým bola.“

Rune zlostne hľadel dole na pohár a vybuchol. „Stále nerozumiem, Poppymin.“

Zasmiala som sa, keď našpúlil pery a jeho tvár sa zmraštila. Mal krásne pery. Boli plné, dnes by som povedala, že stvorené na bozkávanie. Otvorila som pohár a vytiahla som prázdny ružový papierik v tvare srdca. Držala som ho medzi sebou a Runem. „Je to prázdny bozk.“ Ukázala som na pohár. „Babka mi to dala, aby som nazbierala tisícku za celý život.“ Srdiečko som vložila späť do pohára a vzala som ho za ruku. „Nové dobrodružstvo, Rune. Zozbierať tisíc chlapčenských bozkov od spriaznenej duše skôr, ako zomriem.“

„Ja… čo… Poppy? Som zmätený!“ povedal, ale v jeho hlase som cítila hnev. Rune vedel byť naozaj náladový, keď chcel.

Z vrecka som vybrala pero. „Ak ma chlapec, ktorého mám rada, pobozká a vyvolá to vo mne pocit, že srdce mi takmer vyskočí z hrude – iba extra špeciálne bozky – podrobnosti si zapíšem na jeden z týchto papierikov. Bude to na čas, keď budem šedivá a stará a budem svojim vnúčatám rozprávať o všetkých špeciálnych bozkoch v mojom živote. A o sladkom chlapcovi, ktorý mi ich dal.“

Postavila som sa a telom mi prechádzalo vzrušenie. „Rune, babka ma o to požiadala. Takže čoskoro musím začať! Chcem to urobiť pre ňu.“

Rune sa tiež postavil. Vtedy som zacítila závan vône čerešňových kvetov, ktorý prešiel miestom, kde sme práve stáli, a usmiala som sa. Ale Rune sa neusmieval. Vlastne, vyzeral naštvaný.

„Pobozkáš chlapca kvôli poháru? Špeciálneho? Takého, ktorého miluješ?“ opýtal sa.

Prikývla som. „Tisíc bozkov, Rune! Tisíc!“

Rune pokrútil hlavou a znovu našpúlil ústa. „NIE!“ zakričal. Úsmev mu zmizol z tváre.

„Čo?“ opýtala som sa.

Rune prišiel ku mne bližšie a krútil hlavou. „Nie! Nechcem, aby si bozkávala chlapca kvôli poháru! Nedovolím, aby sa to stalo!“

„Ale…“ snažila som sa niečo povedať, ale Rune ma chytil za ruku.

„Si moja najlepšia priateľka,“ povedal, napol hruď a pritiahol moju ruku k sebe. „Nechcem, aby si sa bozkávala s chlapcami!“

„Ale musím,“ vysvetľovala som a ukazovala som na pohár. „Musím, je to dobrodružstvo. Rune, tisíc bozkov je veľa. Veľa! Stále budeš môj najlepší priateľ. Nikto nikdy nebude znamenať pre mňa viac ako ty, hlupáčik.“

Uprene sa díval na mňa a potom na pohár. Opäť som pocítila bolesť v hrudi. Na výraze jeho tváre som videla, že nie je šťastný. Znova je náladový.

Pristúpila som bližšie k môjmu najlepšiemu priateľovi a Rune sa na mňa neprestal dívať.

„Poppymin,“ povedal a jeho hlas bol zrazu oveľa hlbší – prísny a ostrý. „Poppymin! Znamená to moja Poppy. Donekonečna a ešte ďalej. Si MOJA Poppy!“

Otvorila som ústa, aby som naňho tiež zakričala a povedala mu, že ide o dobrodružstvo, do ktorého sa musím pustiť. Ale keď som ich otvorila, Rune sa ku mne nahol a zrazu pritlačil pery k mojim.

Zamrzla som. Keď som cítila jeho pery na svojich, nedokázala som sa ani pohnúť. Boli horúce. Chutil ako škorica. Vietor mi privial jeho dlhé vlasy na líca. Šteklilo ma to na nose.

Rune sa odtiahol. Snažila som sa nadýchnuť, ale v hrudi som mala veselý šteklivý pocit. A srdce mi bilo veľmi rýchlo. Tak rýchlo, že som si rukou zatlačila hruď, aby som pocítila, ako bije.

„Rune,“ zašepkala som. Nadvihla som ruku, aby som si prstami zatlačila do pier. Rune žmurkol a žmurkol znovu, keď sa na mňa pozrel. Načiahla som sa a zatlačila mu prstami do pier.

„Ty si ma pobozkal,“ zašepkala som a bola som v šoku. Rune zodvihol ruku, aby chytil moju. Spustil obe naše spojené ruky pozdĺž svojho boku.

„Dám ti tisíc bozkov, Poppymin. Všetky. Nebude ťa nikto iný bozkávať, okrem mňa.“

Oči sa mi rozšírili, ale srdce nespomaľovalo. „Bolo by to navždy, Rune. Nikdy nepobozkať niekoho iného znamená, že budeme spolu stále a navždy!“

Rune prikývol a potom sa usmial. Rune sa veľa neusmieval. Zvyčajne sa len pousmial alebo sa škeril. Ale mal by sa usmievať. Bol naozaj pekný, keď sa usmieval. „Viem. Pretože budeme navždy spolu. Donekonečna a ešte ďalej, pamätáš?“

Pomaly som prikývla a naklonila hlavu nabok. „Ty mi dáš všetky bozky? Toľko, aby naplnili celý pohár?“ opýtala som sa.

Rune sa na mňa opäť usmial. „Všetky. Naplníme celý pohár a ešte viac. Oveľa viac ako tisíc.“

Povzdychla som si. Zrazu som si spomenula na pohár. Stiahla som ruku, aby som vzala pero, a otvorila viečko na pohári. Vytiahla som prázdne srdiečko a sadla som si, aby som mohla písať. Rune si kľakol predo mňa a položil ruku cez moju, aby som prestala písať.

Zmätená som pozrela hore. Prehltol, zastrčil si dlhé vlasy za ucho a opýtal sa: „Keď… som ťa pobozkal… cítila… cítila si sa, akoby tvoje srdce chcelo vyskočiť z hrude? Bolo to extra špeciálne? Povedala si, že iba extra špeciálne bozky patria do pohára.“ Líca sa mu jemne začervenali a sklopil oči.

Bez rozmýšľania som sa nahla a objala som okolo krku svojho najlepšieho priateľa. Pritlačila som líce o jeho hruď a počúvala som, ako mu bije srdce.

Bilo tak rýchlo ako moje.

„Áno, Rune, bolo. Bolo to také špeciálne, ako to len špeciálne môže byť.“

Pocítila som Runeho úsmev a odtiahla som sa. Prekrížila som si nohy a položila som papierové srdiečko na viečko od pohára. Rune si tiež prekrížil nohy a sadol si ku mne.

„Čo napíšeš?“ opýtal sa. Kým som premýšľala, poťukávala som si perom po ústach. Vystrela som sa, nahla som sa dopredu a pritlačila som pero na papier:

Bozk číslo 1

S mojím Runem.

V rozkvitnutom háji.

Srdce mi takmer vyskočilo z hrude.

Keď som dopísala, srdiečko som vložila do pohára a viečkom som ho pevne zatvorila. Pozrela som sa na Runeho, ktorý ma celý čas sledoval, a hrdo som vyhlásila: „Je to tam. Môj úplne prvý chlapčenský bozk!“

Rune prikývol, ale jeho pohľad padol na moje pery.

„Poppymin?“

„Áno?“ zašepkala som. Rune sa natiahol za rukou. Končekmi prstov mi prechádzal po chrbte.

„Môžem… môžem ťa znovu pobozkať?“

Prehltla som a v žalúdku som pocítila šteklenie. „Chceš ma pobozkať znovu… hneď teraz?“

Rune prikývol. „Chcem ťa bozkávať. Už dlhší čas som ťa chcel pobozkať. A teda, si moja a to sa mi páči. Páči sa mi bozkávať ťa. Chutíš ako cukor.“

„Na obed som jedla sušienky. S maslovými orechmi. Babkine najobľúbenejšie,“ vysvetľovala som.

Rune sa zhlboka nadýchol a naklonil sa ku mne. Vlasy mu padli dopredu. „Chcem to urobiť znovu.“

„Okej.“

A Rune ma pobozkal.

Pobozkal ma a potom znovu a znovu.

Do konca dňa som mala v pohári ďalšie štyri chlapčenské bozky. Keď som prišla domov, mamka mi povedala, že babka odišla do neba. Utekala som do izby tak rýchlo, ako som vládala. Ponáhľala som sa, aby som mohla zaspať. Tak ako sľúbila, babka bola v mojich snoch. A tak som jej povedala o všetkých piatich chlapčenských bozkoch od Runeho.

Babka sa usmievala širokým úsmevom a dala mi pusu na líce. Vedela som, že toto bude najlepšie dobrodružstvo v mojom živote.

Table of Contents

Start

Prológ

1 Zlomené srdcia a pohár chlapčenských bozkov