Viliam Majda

Evanjelium podľa mňa II

Ukážka z elektronickej knihy

Východisko, z ktorého vychádzala prvá kniha, stále platí. Podobne aj vysvetlivky k používaniu fontov a kapitálok.

Komu poďakovať za inšpiráciu k tejto knihe?

Verím, že pri jej písaní som aspoň trošku úspešne pokračoval v hľadaní svojej cesty k Bohu. Preto chcem poďakovať v prvom rade Jemu. Najmä za to, že aj v najtemnejších obdobiach môjho života ma držal a pomerne rýchlo mi ukázal, prečo som musel „prejsť tmavou dolinou“...

2.2.2012

Na počiatku bolo Slovo...

1,1

Ak si dobre pamätám, takto začína Jánovo evanjelium. Prečo „ak si pamätám“? Bol som dnes na spovedi. Sú Hromnice a ja som v Bratislave, sám na ubytovni. V rámci spytovania svedomia som si uvedomil, že už dávno nemeditujem nad Božím slovom. Spovedník mi povedal, že keď som v Bratislave celé večery sám počas týždňoviek, že by nemal byť problém nájsť si čas na pár minút meditácie. Má pravdu.

Je 20.20, tak som si povedal: „poďme začať“. Takže Jánovo evanjelium. Už som ho aj tak dlhšie plánoval. Ale nemám ho poruke. Preto sa snažím rozpamätať na jeho začiatok.

Lepšie by bolo povedať: „Poď konečne pokračovať v tom, kde som skončil začiatkom roku 1994“. Už si to presne nepamätám. Niekedy vtedy som dokončil Evanjelium podľa mňa, ktoré vychádzalo z Matúšovho evanjelia. Stále to mám v „šuflíku“, (medzičasom už došlo k vydaniu e-knihy,) stále sa k tomu vraciam. Teraz je zo mňa 50-ročný chlap, deti vyrástli, dve sú v zahraničí, jedna študuje a jedna začína dospievať. A čo všetko som medzitým prežil... V manželstve, v rodine, profesionálne, ľudsky...

Som manažér, mám bohatú profesionálnu kariéru, trochu som sa naučil po anglicky. Precestoval som Európu. Angažujem sa v  komunálnej politike. Mám slušné výsledky so svojim spevokolom. Postavil som dom, mám na krku pomerne veľký úver, na dome toho treba ešte dorobiť dosť. A čo sa stalo so stavbou môjho duchovného života?

To obdobie vypísania sa zo svojich myšlienok pred 20-timi rokmi bolo tiež začiatkom. Stále sa niečo začína a niečo končí. Ale naozaj je to tak? Stále hovoríme o novom začiatku, o hrubých čiarach. Kde je vlastne ten bod začiatku? Kde je môj začiatok?

Technicky vzaté, keď ma moji rodičia počali. Ale ktorý bod na osi času to presne je? Aký veľký časový úsek to vlastne bol? Sekunda, desatina sekundy, dve sekundy? Možno sa niekomu zdá, že zbytočne mudrujem. Ale pripomeňme si, koľko energie a priestoru sa vytvorilo za 10-49 sekundy pri stvorení sveta, pri Big Bangu.

Ak sa na to pozriem tak ako fyzici na Veľký Tresk, myslím, že sa dá povedať, že bod môjho začiatku je jeden miniatúrny kúsok času a hneď za ním nasleduje obrovské rozpínanie. Splynutím  miniatúrnych buniek spermie a vajíčka som v akomsi ťažko jednoznačne definovateľnom okamihu „vstúpil do dejín“ . Ešte som si nič neuvedomoval, ale už som žil. Podľa rímskej právnej zásady som sa stal subjektom práva.

Mal aj Boh takýto začiatok? Vznikol aj On v ťažko jednoznačne definovateľnom okamihu a začal sa rozpínať? Veď nechal o Sebe napísať: Na počiatku bolo Slovo...

V Biblii sa píše, že On„ je od počiatku“, ale aj „je od vekov“. Musí byť vždy nejaký začiatok? Býva vôbec nejaký začiatok? Je slovo počiatok v biblickom chápaní to isté ako začiatok?

Niekto tvrdí, že áno. Že sú to synonymá a znamenajú to isté. Ale znalci jazykov (teda aj filozofi) hovoria, že v prípade slovného spojenia „Na počiatku...“ v Biblii, to znamená začiatok existencie všetkého hmotného i duchovného (okrem Boha). Počiatok je slovo, ktoré znamená prvý okamih, bod 0, singularitu na časovej osi, kedy sa bez začiatku žijúci Boh rozhodol stvoriť nebo (duchovný svet) a zem (hmotu). Niektorí židovskí komentátori pod pojmom nebo rozumejú priestor a pod pojmom zem chápu hmotu. Logickejšie sa mi však zdá myslieť na stvorenie anjelov ako nebeských (duchovných) bytostí cez výraz nebo a pod zemou chápať stvorenie hmoty so všetkým jej potenciálom.

Aj mnohí vedci, najmä fyzici, astronómovia, ale v poslednom čase už aj biológovia začínajú tvrdiť, že existencia nezávislého duchovného Bytia nepredstaviteľnej Inteligencie je vcelku dobrým vysvetlením toho, že vôbec niečo hmotné vzniklo. Fyzika aj biológia (aj iné vedy či teórie napr. evolučná teória) nám ukazujú, ako veci fungujú, ale nehovoria nič o tom, prečo fungujú a prečo vôbec sú.

Teda pred Veľkým treskom nebolo nič, ani priestor ani čas, ani iný život či existencia. V tomto bode, týmto aktom Boha všetko počalo. V slovenčine máme na to výraz, ktorý znamená začiatok pre následok príčiny ale nie začiatok pre samotnú príčinu. Všetko počalo. Všetko bolo počaté. Na počiatku...

U človeka je to akési viditeľné. Teda po pôrode. (Vlastne niečo už aj pred pôrodom - vynechanie menzesu, zmena chutí a pocitov budúcej mamičky, zaokrúhľovanie,...) Je tu najprv nejaký malý človiečik. V princípe ho všetci rešpektujú (hoci sú aj smutné prípady, kedy dieťa nie je rešpektované), ale dieťa si seba neuvedomuje. Nereflektuje samo seba.

Moja najmenšia dcéra, keď mala necelé tri roky, bola maznáčikom nielen mňa a manželky ale aj mojich starších detí. Svoju lásku jej prejavovali aj tým, že ju občas zlostili. Brali jej nejakú hračku a zabávali sa na tom, ako sa snažila, ona maličká a slabučká, od nich väčších a silnejších ju znovu získať. Keď sme do toho vstúpili my, rodičia, a prikázali sme tým starším, aby jej tú hračku konečne dali, povedali sme: „Daj jej to!“ A malý drobec opakoval: „Daj jej to!“

Nepovedala: „Daj mi to!“, povedala: „Daj jej to!“ O sebe hovorila v tretej osobe. Neuvedomovala si seba samu.

Dnes sa na tom zabávame. Ani ona sa už takto neuvedomelo o sebe nevyjadruje. Už rozlišuje medzi „ja“ a „ten druhý“. Ale ani v čase od štyroch do dvanástich rokov sa nedá hovoriť o sebareflexii. Až niekedy v čase puberty začne byť človek bytosťou, ktorá si uvedomuje a reflektuje seba samého. Čím ďalej tým precíznejšie. A čím viac sa sebauvedomuje, tým väčšiu prázdnotu cíti. Naplno si uvedomí seba samého až vo chvíli, keď sa zamiluje do druhého pohlavia. Vtedy zrazu pocíti, že sa začína napĺňať, že je úplný. Treba na to dôkaz?

Myslím, že dôkazom je každému človeku jeho vlastná životná skúsenosť.

Potom zrazu zistí, že to naplnenie nesie so sebou aj istú nevyhnutnosť sebaobetovania, odriekania, vyprázdňovania. A čas beží. Stáva sa kadečo. Človek môže stratiť schopnosť sebauvedomenia. Môže stratiť svoju ľudskú dôstojnosť. Vyzerá ako človek, má volebné právo aj právnu subjektivitu, ale už nemá ľudskú dôstojnosť. Skúste pozorovať niektorých bezdomovcov, určite mi dáte za pravdu.

Alebo skúste pozorovať niektorých starých ľudí. Čo sa to s nimi deje vo vysokom veku? Ako keby sa z nich stali malé deti, ktoré si neuvedomujú seba samých. A to nemusí u nich ani dôjsť k chorobám ako Alzheimer či Parkinson.

Hodnota človeka však nie je v tom, že vyzerá a jedná ako človek. Hodnota človeka je v tom, že má dušu. Nesmrteľnú dušu. Dušu, ktorá vznikla, ale nezanikne. Na rozdiel od Boha a hmoty. Hmota vznikla a zanikne. Boh nevznikol. Boh nemá začiatok. On je pred začiatkom. Pred materiálnym aj duchovným začiatkom. Nevyvíja sa. Je dokonalý od vekov. Nevznikol. Nie je zložený z viacerých prvkov. Pripomínam východisko z prvej knihy.

Sebareflektuje sa (spoznáva sa) od večnosti bez vývoja. Naraz v jedinom večnom okamihu. Boh sa pozná celý a naraz. Má na to nekonečnú poznávaciu kapacitu svojho vedomia. Poznáva sa nie postupne ako človek od dieťaťa. Sebareflexiou nenadobúda pocit, že mu niečo chýba. Naopak je od vekov naplnený Láskou a Vzťahmi. Jeho sebareflexia je Slovo. To, čo o sebe zistil, vyjadril Slovom. (Kristom.) Miluje svoju dokonalosť a preto je Láska. (Duch Svätý.) Láska, ktorá sa rozdáva ale nevyprázdňuje, lebo je dokonalá. Dokonale oddaná, dokonale pokorná, dokonale stála, dokonale nemenná, dokonale silná, dokonale tvorivá.

Láska, ktorá vždy víťazí a premôže (pretvorí) akékoľvek zlo. Láska, ktorú nič nepohorší. Láska, ktorá miluje až do totálneho sebaobetovania. Úplne sa „vyprázdňuje“ (použil som nedokonavý vid, lebo Nekonečno sa nemôže vyprázdniť). Láska, ktorá nechce nič dostať, ktorá chce len a len dávať. Láska, ktorá nepotrebuje prijímať ani dobiť batérie. Láska, ktorá je taká nekonečná, že sa môže nekonečne rozdávať. To Slovo, čo bolo na počiatku, je Láska.

1,2

... a Slovo bolo u Boha a to Slovo bolo Boh. 2Ono bolo na počiatku u Boha.

Nádherný poetický zvrat. Slovo bolo na počiatku, Slovo bolo u Boha, Slovo bolo Boh. Stále rozmýšľam nad významom výrazu „na počiatku“. Hovorí o nejakom začiatku alebo hovorí o trvaní od vekov?

Pojem Boha sa v dejinách ľudstva stále vyvíja. Starí Číňania, Egypťania, Peržania, Indovia a iné národy si pod pojmom Boh predstavovali rôzne bytosti, sily a energie. Vždy to bolo niečo mimoriadne silné, niečo čo bolo nemožné zdolať ľudskými silami, niečo nezraniteľné. Niekto, kto sa nemusel báť zániku. Jedine ak likvidácie zo strany iného boha. Ale vždy mal ten boh, tá energia nejaký začiatok, ktorý začínal niekde v temnotách dejín. Niečo ako superman. V mnohých (neviem či vo všetkých) starých náboženstvách bolo bohov viac. Židia prišli s úplne dôslednou vierou v jediného Boha. Ich viera tiež začína začiatkom univerza: „Na počiatku stvoril Boh nebo a zem“.

Podľa toho On už musel byť pred počiatkom. Takto treba chápať Jánov začiatok: Na počiatku bolo Slovo. Nie v zmysle „Slovo začalo na začiatku“, ale v zmysle „Keď vznikal svet a anjeli, keď to Boh stvoril, Slovo tu už bolo, Slovo bolo pred počiatkom, bolo u Boha a bol to Boh. U Boha bol Boh.

Konštatovanie: „Keď má všetko začiatok, musí ho mať aj Boh,“ nemá logiku, lebo zákony hmoty chceme uplatňovať na nehmotnú Bytosť. Nie je to logické aj preto, lebo ak má Boh začiatok, nemôže byť Bohom. Bol by konečný a jeho tajomnosť by sa časom dala odhaliť. Ale tajomstvo Boha je nepreniknuteľné, lebo je nekonečné. Ešte raz upozorňujem na slovo počiatok - počať. Ten, Ktorý vykonal akt počatia, tu už pred aktom počatia Je. Ten, ktorý je. Ako Sám Seba definoval Mojžišovi: Ja Som, Ktorý Som. Alebo ako hovoria filozofi: „On je číre Bytie.“

Z minulosti sa zachovali staré náboženstvá veľkých národov - hinduizmus, budhizmus, konfucionizmus. Vieme o gréckych a rímskych božstvách, o bohoch Egypta či Peržanov. Objavujeme slovanských, germánskych bohov, bohov Keltov, Inkov... Okrem náboženstiev Číny a Indie dnes nejestvujú prakticky prežívané staré náboženstvá vo významnejšom rozsahu. Islam a kresťanstvo zaraďujem k novým.

Zo starých dôb dnes existuje už len jedno špecifické náboženstvo, ktoré sa vymyká pravidlu starých náboženstiev - spojeniu s pretrvávajúcou starobylou civilizáciou. Je to náboženstvo Židov, ktorí, (hoci rozptýlení po celom svete,) svoje náboženstvo udržali do súčasnosti. Napriek tomu, že tisícročia žili mimo svojho štátu. Je to potvrdenie výnimočnosti židovského Boha.

V skutočnosti nám Ján hovorí o spoločenstve v Bohu. Je Boh a je aj Boh-Slovo. Je to nezrozumiteľné?

Aj tak sa dá povedať. Ale vzhľadom na to, čo by malo patriť medzi Božie vlastnosti (veľkosť, moc, pravdivosť, láska, pokora, radosť, spravodlivosť ....), presnejší výraz je „ľudským rozumom nepochopiteľné“.

1,3

3Všetko povstalo skrze neho a bez neho nepovstalo nič z toho, čo povstalo. 4V ňom bol život a život bol svetlom ľudí. 5A svetlo vo tmách svieti, a tmy ho neprijali.

Ním, Slovom, Slovom Boha povstalo všetko, Slovom-Kristom všetko vzniklo a bez Krista nevzniklo nič. V Kristovi bol aj život.

Zdá sa mi, že život je tu chápaný ináč ako len existencia. Existuje vesmír, existujú hviezdy a planéty, existujú prvky ako železo, kyslík, ortuť, existujú zmesi ako skaly, láva, popol, existujú rastliny, zvieratá. Ale žije iba človek. A samozrejme Boh.

Rozdiel je v potenciáli vnímania. Aj moja najmenšia dcérka už žila, hoci ešte nevnímala seba samu. Ale aj starý človek postihnutý demenciou žije, hoci už seba samého možno nevníma. Lebo my, ľudia, sme stvorení na Boží obraz. Teda s vedomím a schopnosťou vnímať seba samých. A so svedomím. Svedomie je nielen Boží hlas v človeku. Svedomie je aj svetlom v človeku. Svedomie je tiež životom človeka, svedomie je Kristom. Kristus je svetlom človeka a ľudí. To svetlo - Kristus - svieti v tme existencie, ale tma existencie ho neprijala. Ale ani nepohltila.

Všetci ľudia sú určení na život a nie iba na existenciu. Ale niektorí nechcú žiť. Iba existovať. Existovať kým existencia nebolí. Akonáhle niečo zabolí, už sa im existovať nechce.

V Bohu je teda život. A človek je stvorený pre život. Život má začiatok ale nie koniec. Lebo život bol a je v Bohu. Existencia je tiež v Bohu, má začiatok ale aj koniec; a je určená iba pre nevedomé stvorenie. Boh je nad existenciou aj nad životom. Lebo On nemá ani začiatok ani koniec. On je Bytie. Život a svetlo nemôže byť pohltené existenciou. Existencia raz skončí. Ale život, (keď už raz začne,) trvá naveky.

1,6

6Bol človek, ktorého poslal Boh, volal sa Ján. 7Prišiel ako svedok vydať svedectvo o svetle, aby skrze neho všetci uverili. 8On sám nebol svetlo, prišiel iba vydať svedectvo o svetle.

9Pravé svetlo, ktoré osvecuje každého človeka, prišlo na svet. 10Bol na svete a svet povstal skrze neho, a svet ho nepoznal. 11Prišiel do svojho vlastného, a vlastní ho neprijali.

12Ale tým, ktorí ho prijali, dal moc stať sa Božími deťmi: tým, čo uverili v jeho meno, 13čo sa nenarodili ani z krvi, ani z vôle tela, ani z vôle muža, ale z Boha.

14A Slovo sa telom stalo a prebývalo medzi nami. A my sme uvideli jeho slávu, slávu, akú má od Otca jednorodený Syn, plný milosti a pravdy.

Hneď po Bohu sa spomína Ján. Ján Krstiteľ. Posledný starozákonný prorok. Ním sa končí éra Starej Zmluvy. Znova vidieť tú nejasnosť v určovaní konca a začiatku. Ešte tu bol starozákonný Ján, ale už tu bol aj novozákonný Ježiš. Jediný „prorok“ Novej zmluvy.

Ján nezanechal žiadny písomný odkaz podobný knihám starozákonných prorokov. (Podobne ako Eliáš.) Jánove slová uvádzajú iba evanjelisti. V ďalšom ich budeme počuť. Ani Kristus nič písomné nezanechal. Jeho slová poznáme iba z evanjelií, ktoré podobne ako Jánove zaznamenali najbližší učeníci a ich žiaci. To je všetko. Už žiadni ďalší proroci. Už nikto iný. Iba Kristus.

Všetci tí, čo prišli po Kristovi, už iba vysvetľujú Jeho slová, ako ich kto chápe. Sú aj iní „proroci“,  napríklad Mohamed. Títo z Krista robia iba svojho predchodcu. A z Biblie čosi mytologické, zbavené racionality...

Kristus je pravé svetlo pre každého človeka. Ale nie každý to svetlo prijíma. Avšak tí, čo to svetlo prijímajú, sú Božími synmi a dcérami. Ostatní sú len Božími stvoreniami. Chcú iba existovať. Tí, čo Ho prijali, nie sú splodení mužom, ani túžbou, ani krvou. Tí sú splodení Bohom.

Ale každý je predsa splodený mužom, vždy je pri tom túžba a vášeň. Niekedy možno aj krv. Krv je vlastne prejav života, ktorý je zraniteľný, pominuteľný, konečný. Krv - to je iba existencia. Krv je niečo, čo udržiava existenciu - ale nedáva život. Na inom mieste to vysvetľuje sám Kristus. Treba sa znova narodiť a to z Ducha. Z krstného prameňa. Z vášne k Bohu. Z túžby po Bohu. Pre Boha sa treba zrodiť tak, že po Ňom túžim, že Ho chcem, že Ho hľadám. Bez toho sa nikto nestane Božím dieťaťom.

A aký má zmysel stať sa Božím dieťaťom? Znamená to, že budem naplnený a uspokojený večnosťou, Božím nikdy nekončiacom priateľstvom.

Vždy som hľadal nejaký dôvod prečo veriť. Moje dôvody sa vyvíjali. Dnes verím z iného dôvodu, než som veril kedysi. Kedysi som bol vo viere v Boha racionálnejší. Veriť v Boha sa mi zdalo logické, rozum mi hovoril, že to má zmysel a logiku, že tam existujú dôvody a dôkazy. Dokonca som mal aj svoje vlastné dôkazy.

Napríklad ten, že keď som Ho prosil, aby mi dal istotu, že On je, (keď som mal štrnásť), tak som po roku tápania tú istotu pocítil. Alebo keď som ako osemnásťročný hodnotil zmysel mojich troch učňovských rokov, tak som si uvedomil, že do tej učňovky ma poslal Boh, aby som zostal na Vrútkach, v blízkosti kostola. Aby som mal čas hrávať na organe, chodiť do kostola, nadobudnúť nejakú manuálnu zručnosť, chodiť na „stretká“ okolo Biblie a baviť sa s priateľmi z kostola o viere. Aby som mal čas naučiť sa hrať na gitare, viesť spevokoly a prežívať aktívny život s folklórnym súborom aj s rocko-vou kapelou na učňovke. To všetko mi pomohlo vyplniť čas a postupne sa zbaviť zlozvyku.

V tých rokoch som mal čas aj na štúdium Tomáša Akvinského. Keby som študoval na priemyslovke, bol by som mal aj finančné problémy, pretože by som nemal vreckové od školy. Naši dosť zle gazdovali. Musím uznať, že Boh ma viedol a ja som sa našťastie nechal viesť. Uvažoval som aj o kňazstve, ale v danom čase som sa nakoniec zaľúbil do ženy, ktorú som stretával počas celých učňovských a maturantských rokov a ktorú strašne ľúbim doteraz. Tak ako sa moja láska k manželke menila a prechádzala rôznymi fázami, tak sa menila aj moja viera v Boha.

Dnes už neverím kvôli logike a racionálnemu zdôvodneniu bytia Boha (Bytia ako pojmu, ktorý chápem viac ako život či existenciu). Dnes verím, pretože som prešiel beznádejou, sklamaniami, zúfalstvom, možno aj peklom alebo aspoň očistcom; a zachránil ma len Boh a to, že som s Ním stále hovoril. Cítim, že ak som nenarobil viac škody sebe a svojmu okoliu, tak to nie je moja zásluha. Akoby Boh každé moje rozhodnutie a jeho realizáciu viedol tak, že aj keď s odstupom času vidím, že som niekedy robil veci tak, že naozaj mohli dopadnúť katastrofálne, oni prakticky vždy dopadli lepšie než som bol ja schopný ich vymyslieť a urobiť. No povedzte, neverili by ste v takého neuveriteľne akčného Ochrancu a Pomocníka?

Bože, čím som starší, tým som nemožnejší. Pozorujem, že strácam postupne niečo zo svojich schopností. Bol som na ne taký hrdý, ako keby som bol sám príčinou svojich úspechov. Bože, pozorujem na sebe, že roky uberajú na sile, reakciách, schopnostiach...

Pane, daj nech hľadím na Tvoju slávu, pretože iba tento pohľad ma robí schopným ešte vydržať a nepanikáriť z toho, čo sa so mnou deje. Ty vieš, čo mám robiť, vieš, čo chcem robiť, Ty určite dotiahneš moje snahy a ambície do výsledkov, ktoré by som sám nedokázal.

1,15

15Ján o ňom vydal svedectvo a volal: „Toto je ten, o ktorom som hovoril: Ten, čo príde po mne, je predo mnou, lebo bol prv ako ja.“

16Z jeho plnosti sme my všetci dostali milosť za milosťou. 17Lebo ak zákon bol daný skrze Mojžiša, milosť a pravda prišli skrze Ježiša Krista. 18Boha nikto nikdy nevidel. Jednorodený Boh, ktorý je v lone Otca, ten o ňom priniesol zvesť.

Evanjelista naznačuje, že na Krista neplatí zákon času. Hoci sa narodil až po Jánovi, predsa bol pred Jánom. A nevymyká sa iba zákonu času. Neplatia Naňho ani iné zákony okrem zákona logiky. Z jeho plnosti sme si my všetci vzali milosť za milosťou, ale pre každého je v Ňom dosť milosti. A nielen to. Neplatí pre Neho ani Starý zákon, lebo On je nad zákonom. To, čo Ho stavia nad zákon je milosť a pravda.

Milosť je schopnosť dať niekomu niečo, čo si nezaslúži. Milosť udeľuje prezident, kráľ, ale aj Boh. A jedine Boh udeľuje milosť v pravom slova zmysle. Milosť nie ako odpustenie trestu. Milosť ako utíšenie svedomia, milosť ako šťastie, ako pocit vrcholného šťastia a pokoja. Milosť ako naplnenie a vyvrcholenie, ktoré je bez konca. Tak ako nie je možné, aby existovala pravá láska bez pravdy, tak nemôže bez pravdy existovať ani skutočná milosť. Nemôže existovať vrcholné šťastie bez uznania pravdy o sebe, o svojich blížnych, o Bohu.

Poznať pravdu o Bohu je možné iba cez Krista, ktorý prišiel od Boha, videl Ho a povedal nám o Ňom. A povedal neuveriteľné a nepochopiteľné veci. Keď si myslím, že som už akosi „pochopil“ niečo o Bohu a jeho „svete“, zistím ešte niečo iné. A cítim že to, čo som „pochopil“, je len niečo povrchné, že Boh je niečo oveľa hlbšie a tajomnejšie. A „nekonečnejšie“.

Niekedy ma napadne, o čom asi bude Boh hovoriť s človekom po smrti. K takémuto uvažovaniu ma nasmerovala kniha Chatrč. Aj predtým som rozmýšľal, o čom bude Boh s nami po našej smrti hovoriť, ale po tejto knihe som si to viac uvedomil. Uvedomil som si intenzívnejšie, že stretnutie s Bohom bude stretnutie s Osobou. Tomu stretnutiu sa nebude dať vyhnúť. Bude tam On a ja. A budeme sa rozprávať o mne.

Budeme rozoberať každý okamih môjho pozemského života. Dozviem sa, čo na mne pokazili moji predkovia svojimi génmi. Alebo naopak, čo na mne vylepšili a kto z nich čím prispel. Dozviem sa, aké chyby som narobil; aj to kedy som sa zachoval správne. Budem vidieť dobré aj zlé dopady mojich rozhodnutí na moje deti, na ľudí, ktorí sa so mnou stretávali alebo iba raz stretli. Boh tu bude iba pre mňa.

Ale to isté bude prežívať každý jeden z tých (podľa niektorých sociológov) 115 miliárd doteraz narodených ľudí. A Boh to všetko stíha. Každému jednému sa venovať a rozprávať sa s ním o každom okamihu jeho celého života. A nielen jeho života ale aj ním ovplyvnených a jeho ovplyvňujúcich životoch iných. Dá sa to uveriť? A čomu vlastne sa dá uveriť? Potrebuje človek vieru?

Určite. Každý človek, ktorý chce viesť a motivovať druhých, buduje svoj vplyv na iných cez vieru vedených vo vedeného. Teda v seba. Každý animátor, moderátor, každý, kto z nejakého dôvodu vedie, sa opiera o to, že má autoritu, ktorej ľudia dôverujú. A potom pre vieru v túto autoritu tí vedení nasledujú svojho vodcu.

Nie vždy je to vedenie k dobru. Často sa jedná o vodcov, ktorým ide o využitie svojho vplyvu na vedených, aby z toho profitovali. Tieto veci sa dejú stále. Aj v tej najmodernejšej dobe, aj v tých najpokrokovejších, najateistickejších, najliberálnejších krajinách. Existujú duchovní vodcovia, guru, veštice, vykladači kariet. Ľudia veria a očakávajú vodcu alebo aspoň usmernenie či povzbudenie.

Ľudia vieru chcú. Ľudia veria. To je fakt. Nikto ho nemôže poprieť. A z tohto faktu vyplýva, že ľudia potrebujú vieru. Potrebujú svetlo. Hľadajú ho. Kristova Cirkev by mala byť tým svetlom.

V mnohých prípadoch, v mnohých ľudských osudoch tým svetlom nie je. Ale to neznamená, že ľudia nepotrebujú svetlo, pevný bod, vieru.

Ľudia potrebujú vieru v Krista. Ľudia potrebujú Krista. Potrebujú Slovo, potrebujú Lásku. Potrebujú milosť a pravdu.

ISBN 978-80-972598-5-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1,1

1,2

1,3

1,6

1,15