Kristína Baluchová

Kapitán Padák

Straty a nálezy

Ukážka z elektronickej knihy

Kapitán Padák & Straty a nálezy

© Kristína Baluchová, 2016

© PLUTOŠOP s.r.o., Bratislava, 2016

www.kristinabaluchova.sk

Ilustrácie © Ondrej Sova

Obálka © Ondrej Sova

Design a grafická úprava: iris-tlac.sk

Jazyková úprava: Boba Markovič Baluchová

Prvé vydanie

ISBN 978-80-972130-1-5

Jeden septemberový deň v oblakoch

„Klapky 30,“ povedal som a čakal na súhlasný pokyn z pravej strany kokpitu.

„Klapky 30, rozumiem,“ odpovedal kopilot a posunul klapky do polohy 30.

S úľubou som sa díval na mladého pilota, ktorý so mnou zdieľal let z anglickej metropoly. Dobre sa s ním lieta, pomyslel som si. Skutočne mu to ide prirodzene, a to je pri pilotovaní asi to najdôležitejšie.

Aeroplán sa blížil k bratislavskému letisku Milana Rastislava Štefánika, nazývanom aj Bratislava-Ivanka.

„Pristávací checklist dokončený,“ povedal som a bez ďalších zbytočných slov som postupoval v čase a priestore, zostúpil som s lietadlom do výšky 3000 stôp. Let z Londýna do Bratislavy sa pomaly chýlil ku koncu.

„Backpack 123, povolené pristátie na dráhe 31,“ zaznel cez rádiové spojenie posledný pokyn z riadenia letovej prevádzky a druhý pilot ihneď zareagoval.

„Povolené pristátie na dráhe 31, Backpack 123,“ potvrdil pilot opätovne dispečerom, a možno, rovnako ako ja, sa na sekundu zamyslel nad tým, či hlas z letovej prevádzky, nazývanej ľudovo ,veža‘, patril niekomu známemu.

Zvláštne, ako sa človek postupom času naučí rozpoznávať tieto hlasy po celej Európe. S veľkou pravdepodobnosťou však piloti netušia, ako ten hlas z veže reálne vyzerá. Pre dispečera z veže predstavuje rovnako fiktívnu postavu zasa akýkoľvek pilot. Možno sme niekedy vedľa seba stáli mlčky v supermarkete; možno v čakárni u lekára, zauvažoval som. Možno áno, a možno ani nie. Spravidla sa zdravíme len v určitých nadmorských výškach.

„Minimá,“ dodal druhý pilot presne v pravý čas. Náš aeroplán sa nachádzal vo výške 200 stôp nad zemou, v ktorej sa letci musia rozhodnúť pre pristátie.

„Pristátie,“ potvrdil som a spečatil tento výnimočný let. Na sekundu som ešte pomyslel na svoju neter, ktorú dnes stihnem vyzdvihnúť načas. Potom som sa už plne oddal pristávaciemu manévru. O pár sekúnd lietadlo na dráhe 31 skutočne pristálo.

Ako mravce k veľkej omrvinke sa k nášmu aeroplánu postupne dostavili posily: vykladači karga, auto s kolegami technikmi, upratovacia služba a napokon i pozemný personál. Zamával som cez ľavé okno prvým vystupujúcim cestujúcim, ktorí sa ponáhľali za svojimi blízkimi.

„Tak, dnešnú šichtu máme úspešne za sebou,“ povedal som smerom ku kolegovi a začal do pilotského kufríka ukladať dokumenty z lietadla.

Lietanie s Padákom a s Batohom

„Zajtra letím s padákom,“ zvyknú hovorievať moji kolegovia svojim deťom, keď si večer pred letom chystajú uniformu a pilotský zápisník. Decká sa vždy riadne chichocú a predstavujú si čokolvek na svete, len nie človeka – obyčajného chlapíka v uniforme, teda mňa. Volám sa Daniel Padák. Naozaj. Viem, že to znie smiešne. No ešte viac smiešne je, že sa živím lietaním. Pracujem ako dopravný pilot, konkrétne ako kapitán lietadla Boeing 737. Aby sa predišlo stresovým situáciám a nedorozumeniam, priezviskom ma radšej nik neoslovuje. Uznajte sami – ako by sa cítili cestujúci, keby sa z pilotnej kabíny ozvalo:

„Dobrý deň, z pilotnej kabíny sa hlási Padák?“

Z bezpečnostných dôvodov ma teda v práci oslovujú vždy krstným menom: „V mene pána kapitána Daniela…“ Takto zaznie väčšinou uvítanie v lietadle. Mne to zasa príde také viac priateľské a osobné – predstavovať sa krstným menom. Napokon, prečo nie? Naučil som sa to v zahraničí: jedno meno stačí. Aj tak si priezvisko nik nepamätá. V to niekedy aj dúfam!

Najviac k srdcu mi prirástla prezývka, ktorú vymyslela moja neterka Ivanka, keď bola ešte malá. „Daniel Anjel,“ zvykla po mne vykrikovať. Tvrdila, že väčšinu dní v roku i tak lietam, takže by som pokojne mohol byť jej anjelom strážnym. Prstom ukazovala na každé lietadlo, ktoré jej preletelo nad hlavou, a myslela na mňa. Aspoň tak mi to hovorieva. Nuž, ako anjel sa určite necítim, ale keby som mal o sebe povedať bez rozmyslu pár slov, lietanie by zaznelo ako prvé. Je mi prácou i najväčšou záľubou.

Spoločnosť, pre ktorú ,lietam‘, sa nazýva Backpack Air (‚backpack‘ v preklade znamená batoh). Logo firmy: vtáčik s batohom symbolizuje rýchle letecké spojenia po celej Európe. Práve oblohu nad Európou denne brázdim spomínaným 50-tonovým boeingom.

Aj tento rok máme za sebou náročnú letnú sezónu. Lietanie s plnými aeroplánmi do dovolenkových destinácií a mnoho nočných letov na otočku. Predsa len, čas prázdnin a dovoleniek je obmedzený, ročným obdobím ohraničený. Preto sa už celkom teším na babie leto a verím, že konečne budem tráviť viac času s mojou neterkou Ivankou. Jej mama (moja sestra) pracuje ako zdravotná sestra. Často musí vziať i večerné zmeny. Ivankin otec zasa pre pracovné povinnosti pravidelne cestuje do zahraničia. Tak som často náhradným dospeláckym plánom pre Ivanku ja. Vôbec mi to neprekáža. Práve naopak. Tráviť čas s malým, no neuveriteľne bystrým dievčatkom je naozaj inšpiratívne! A, popravde, musím priznať, že v poslednom čase bol môj život tak trochu monotónny. Temer nudný. Nie, lietanie ma nikdy neomrzí, ale niekedy mám pocit, že môj život sa riadi už iba rozpisom služieb – nikam sa nemôžem vybrať ,len tak‘. Je možné, že rokmi strácam zmysel pre dobrodužstvo? Dúfam, že nie. Ivanka by povedala: „Chcelo by to zmenu!“ A ako vo všetkom, aj v tomto s ňou musím súhlasiť.

Straty a nálezy

Bratislavské letisko zívalo prázdnotou. Posledná poobedňajšia linka do Paríža bola odbavená, príletovou halou sa trúsilo už len pár cestujúcich z Lonndýna a z vnútroštátnej linky z Košíc. V stánku s veľkým nápisom ,Straty a nálezy‘ však panovala zvláštna nálada. Pracovníčka za pultom, ktorá by za normálnych okolností ani nepohla obočím a každému, kto prišiel nejakú udalosť nahlásiť, by podsunula štandardný formulár, teraz rozhorčene krútila hlavou.

„Je prázdny, hovorím vám,“ opakoval chlapík s nápisom PYRA na chrbte. „Je tam len tá kniha, nič viac.“ Tento príslušník pyrotechnickej jednotky letiska, ktorého poverili analýzou podozrivej batožiny, mal za sebou dlhý deň, a ďalší osud kufra, ktorý držala pracovníčka letiska v rukách, ho naozaj nezaujímal.

„Ale čo s tým máme teraz robiť?“ pýtala sa pani opätovne, hoci chápala, že to už nebol pyrotechnikov problém. No počas svojej dvadsaťročnej praxe na letisku sa s niečím podobným ešte nestretla.

„Máte predsa na to nejaké štandardné postupy,“ povedal pyrotechnik a pomaly sa vzďaľoval od stánku Strát a nálezov. Zafrflal ešte pozdrav na záver a už ho nebolo.

Zamestnankyňa letiska kývla hlavou na znak pozdravu a rukou si nervózne posunula nedôsledne uviazanú šatku na krku.

Po chvíľke ticha sa rozhodla konať. Zodvihla slúchadlo telefónu a vyťukala číslo sekretárky riaditeľa spoločnosti Backpack Air.

Batoh a kufor

Letecká spoločnosť Backpack Air mala sídlo v blízkosti bratislavského letiska. V tento septembrový deň sa však nikomu nechcelo nejak extra pracovať. Skončilo leto, začal školský rok. To dospelákom v leteckej spoločnosti naznačovalo blížiaci sa návrat k pravidelným letom podľa letového poriadku na obdobie zimy.

V miestnosti, ktorá susedila s kanceláriou riaditeľa, práve zazvonil telefón. Sekretárka hovorila s jednou so zamestnankýň letiska. Najprv bola niekoľko sekúnd ticho, potom si párkrát povzdychla.

„Hm, áno, chápem,“ povedala do slúchadla a prevrátila oči. „Je to čudné, to áno…“

Po chvíľke ďalšieho pritakávania a hmkania zareagovala: „Dobre teda, pošlem ho tam.“ Rozlúčila sa a ešte raz si nahlas povzdychla.

Je to naozaj divné, pomyslela si. Pracovníčka letiska, konkrétne oddelenia Straty a nálezy, jej práve oznámila, že našli kufor, ktorý je prázdny. Nachádza sa v ňom len jedna útla kniha. Objavili ho na páse s batožinou z linky Backpack Air z Londýna do Bratislavy. Tak, ako vždy, keď nastane situácia, ktorá sa líši od normálu (a mohla by akokoľvek ohroziť bezpečnosť a prevádzku letiska), zavolali i v tomto prípade zamestnanci pyrotechnika. Ten však po vykonaní prehliadky danej batožiny zistil, že kufor nie je nebezpečný – okrem jednej knihy v ňom nie je nič uložené. Celé by to vyzeralo ako pokus o vtip, keby na visačke, ktorá zväčša obsahuje údaje o majiteľovi batožiny, nebolo uvedené:

Daniel Padák, Fedinova 24, 85101 Bratislava.

Tento fakt sekretárka ignorovať nemohla. Daniel Padák bol nielen zamestnancom spoločnosti Backpack Air, ale dokonca kapitánom práve spomínaného letu.

Prečo by si nechal v batožinovom priestore svoj vlastný kufor? pýtala sa sama seba. A vôbec, prečo by si so sebou niesol úplne prázdny kufor?

Celá situácia sa jej zdala prinajmenšom čudná. Vybrala sa teda do kancelárie dispečingu, keďže sa potrebovala spojiť s kapitánom Danielom (ako ho zvykli všetci volať), ako aj s ďalším kolegom, ktorý mal na starosti bezpečnosť letovej prevádzky.

Daniela Padáka poznala. Bol to sympatický chlapík vo veku približne 40 rokov, vraj starý mládenec. V kolektíve bol obľúbený a mal povesť vynikajúceho pilota. Spoločnosti mnohokrát vypomohol aj v dňoch svojho osobného voľna, keď napríklad niektorý z jeho kolegov ochorel. Milé, pomyslela si sekretárka práve v momente, keď Daniela uvidela vchádzať do miestnosti dispečingu.

„Ahoj, Parašutista,“ pozdravil sa jeden zo starých kádrov dispečingu Danielovi.

„Haha, ahoj, ahojte,“ odzdravil milo a začal zo svojho pilotského kufríka vyberať mapy a letovú dokumentáciu. Stručne zhrnul kolegom zážitky z londýnskeho letu. Zavtipkoval o anglickom večne upršanom počasí, spomenul pár technických detailov o lietadle. Upozornil tiež kolegov na veci, na ktoré by sa mohli pri tvorbe ďalších letových plánov neskôr pozrieť.

Sekretárka ho pozdravila.

„Nechcem vás dlho zdržovať, ale je tu taká vec… Prosím, zastavte sa čím skôr v mojej kancelárii,“ povedala neutrálne, lebo nechcela vyťahovať detaily o záhadnom kufri pred všetkými kolegami.

Padák s prekvapením prikývol a o niekoľko minút skutočne klopal na dvere miestnosti na konci dlhej chodby.

„Zdravím vás ešte raz,“ zvolala sekretárka.

Daniel sa istotne začudoval, prečo ho takto k sebe sekretárka zavolala a prečo v jej kancelárii sedí aj kolega, ktorý dohliada na bezpečnosť letov a lietadiel. Prekvapenie neustupovalo, práve naopak, rástlo, keď počúval detaily o dnešnom telefonáte z letiska a o záhadnom kufri.

„Prepáčte, ale čo to má spoločné so mnou?“ nevydržal a vyrukoval s otázkou.

„Boli ste kapitánom toho lietadla,“ odvetil bezpečnostný expert, no nenechal sa prerušiť. „A na tom čudnom, prázdnom, opustenom kufri je vaša menovka.“

Kapitánovi Danielovi Padákovi by v tomto momente veľmi ľahko mohla do úst vletieť mucha. Také ich mal od prekvapenia otvorené.

Pohľadnica z neba

Keď človek dostane znamenie, ktoré ho má na niečo zásadné upozorniť, zvykne sa hovoriť, že dostal pozdrav z neba. „Haló! Dávaj si na seba väčší pozor!“ Alebo: „Haló! Je čas na zmenu!“

Čo z toho však mala naznačiť pohľadnica, ktorú som obdržal minulý týždeň?

Ťažko povedať. Sám seba som sa to opýtal niekoľkokrát, no na nič som neprišiel. Tá pohľadnica bola totiž prázdna. Teda, skoro prázdna. Okrem mojej adresy na nej bola napísaná len jedna veta. A tá veta vyzerala riadne čudne:

JULES VERNE ŽIL VERŇE.

Presne toto tam bolo napísané. Pečiatka na známke bola nečitateľná, takže nebolo možné zistiť odosielateľa. A už vôbec nie jeho zámer.

Na túto pohľadnicovú príhodu som pomyslel v momente, keď ma oslovila sekretárka riaditeľa so ,záhadou‘ nájdeného kufra.

Čo to má, dočerta, znamenať? pýtal som sa sám seba a netušil odpoveď. Číhali však na mňa i ďalšie otázky.

„Máte pre niečo také vysvetlenie?“ opýtal sa kolega z oddelenia bezpečnosti.

„Vôbec nie,“ odvetil som a dodal: „Ten kufor určite nebol môj.“

Nastala chvíľa ticha.

„Určite nie je môj. Prečo by som si niesol veľký prázdny kufor a potom ho nechal na batožinovom páse?“

„To sme si aj mysleli,“ dodala sekretárka a pokračovala: „Je to však celé akési podozrivé…“

„To teda áno,“ povedal som a trocha znervóznel. Nevysvetliteľné javy som nemal rád. Nebol som na ne zvyknutý, v letectve malo všetko svoje pravidlá a vysvetlenia. Vôbec som netušil, čo má celá táto príhoda znamenať.

„Možnosti sú dve,“ povedal som rozvážne. „Buď s tým kufrom niekto priletel a naschvál si ho nevyzdvihol, alebo ho niekto iný s určitým zámerom položil na batožinový pás. No do príletovej haly sa môžu dostať len cestujúci…“

„Alebo zamestnanci letiska,“ pokračoval Padákov kolega so zvrašteným obočím. „Prečo by to ale niekto robil?“

„Logicky: úmyslom bolo, aby ho niekto našiel a vrhol akési ,podozrenie‘ na mňa,“ dodal som, pričom posledné slová som skoro odslabikoval.

„A nemôže to byť len nejaký kanadský žartík?“ opýtala sa sekretárka nevinne.

„Presne! Hoci trošku nepodarený,“ napadlo mi. No vzápätí som musel úprimne dodať: „Je tu však ešte niečo.“

Obaja kolegovia zapichli svoje pohľady do mňa a ja som sa pomaly, ale isto začal potiť.

„Doteraz som tomu neprikladal žiadnu váhu, ale minulý týždeň mi prišla domov čudná pohľadnica,“ priznal som a podelil sa s prítomnými o podrobnosti záhadnej pošty. Zdôraznil som, že okrem tej čudnej vety s odvolaním sa na Julesa Verna tam nič nebolo. A už vôbec nie podpis odosielateľa.

„Skutočne na nej nebolo nič okrem tej vety napísané?“ spýtala sa prehnane nahlas sekretárka.

„Nie,“ odvetil som. „Len moja adresa.“

„Čo bolo na odtlačku pečiatky na známke?“ opýtal sa expert na bezpečnosť.

„Veď práve to je to,“ dodal som a vzdychol si. „Bola rozmazaná.“

„Počkajte,“ povedala rýchlo sekretárka. „A čo bolo vyobrazené na tej pohľadnici? Fotografia či obrázok čoho?“ opýtala sa.

„To je ďalšia zvláštna vec,“ odvetil som. „Podľa známky to odosielateľ posielal zo slovenskej pošty, no pohľadnica bola zaručene z Londýna. Zobrazovala Nultý poludník…“

Obaja kolegovia na mňa upreli spýtavý pohľad.

„Rovnako prekvapene som sa i ja díval na ten obrázok, keď som tú pohľadnicu dostal,“ zareagoval som, lebo otázniky v očiach kolegov mi nemohli uniknúť.

„Tak toto je celé naozaj veľmi čudné,“ povedal expert na bezpečnosť a na chvíľu sa odmlčal.

„Najhoršie je, že nemôžeme nič podniknúť,“ dodal po chvíli. „Nič sa vlastne nestalo. Nemáme čo a ani ako vyšetrovať. Hoci normálne to určite nie je…“

To teda nie, pomyslel som si, pretože takúto zvláštnu situáciu som ešte v živote nezažil.

„Mám ešte jednu otázku,“ pokračoval som pomaly. „Povedali ste, že v tom kufri bola pohodená akási kniha. Viete, aká to bola?“

„Nie, to pani z letiska nespomenula,“ odvetila sekretárka. „Zastavte sa u nej.“

Bratislava-Ivanka & Ivanka

Keď som dnes po pristátí lietadla Boeing 737 povedal, že „dnešnú šichtu máme za sebou,“ netušil som, že nemám tak celkom pravdu. Na letisku som sa zdržal neplánovane dlhšie, a popri rozhovore o divnom kufri a pohľadnici som skoro zabudol, že sa musím ponáhľať – v piatok poobede mám predsa vyzdvihnúť svoju neter. To by bola hanba, keby som zasa meškal, pomyslel som si. Duchom neprítomný som len zamrmlal ospravedlnenie a rozlúčil sa s kolegami, ktorí naďalej diskutovali o mojej záhadnej pohľadnici a budúcom osude kufra. Pobral som sa rýchlo smerom k autu.

Bol som Ivankin najobľúbenejší strýc a verím, že to nebolo len preto, že som bol jej jediný strýko. Odmalička sme spolu radi a často trávili čas – Ivanka zbožňovala moje príbehy z lietania. Tvrdila, že raz sa aj ona stane pilotkou. Mala desať rokov, takže na rozhodovanie jej ostával ešte nejaký ten čas. Treba však dodať, že na to mala bunky. Meno Ivanka jej mama dala pravdepodobne s ohľadom na moju slabosť – podľa domovského letiska Bratislava-Ivanka. Každý si zo mňa totiž uťahoval, že mám príšernú pamäť na mená. Preto moja sestra (Ivankina mama) občas zo žartu vravievala, že malej dali prezieravo meno po letisku, aby som si ho zapamätal.

Mrkol som na hodinky a zistil, že pri optimálnej konštelácii hviezd stihnem Ivanku vyzdvihnúť načas. Nemal som už čas vrátiť sa na letisko a vyzdvihnúť si kufor, ktorý vlastne nebol môj. Vlastne som to ani nechcel urobiť, no akýsi inštinkt mi našepkával, že by som mal aspoň vedieť, aká kniha v ňom bola ukrytá.

Mobilným spojením som preto získal telefónne číslo na oddelenie Straty a nálezy. Kým telefón vyzváňal, uvažoval som, čo všetko som už v lietadlách stratil. Veru, človek kde-čo ľahko stratí, no už ťažšie nájde…

„Letisko Bratislava, oddelenie Strát a nálezov,“ zaznel neutrálny hlas pracovníčky letiska.

„Dobrý deň, tu kapitán Padák…“

„Ach, voláte kvôli tomu kufru? Tak čo, je váš, alebo čo to má celé znamenať?“ vychŕlila pani do slúchadla a ja som bezmyšlienkovite zaklamal.

„S kolegami z oddelenia bezpečnosti letovej prevádzky sme sa dohodli, že záležitosť musí ešte chvíľu počkať, lebo kufor nie je môj,“ povedal som temer sebaisto a gúľal očami. „Len by som chcel vedieť, aká bola v kufri kniha. Vraj tam nejaká bola…,“ opáčil som.

„Počkajte, prosím,“ odpovedala pracovníčka tak trochu namosúrene. To, že sa v piatok popoludní nezbavila čudného kufra, zjavne nebolo pre ňu potešujúcou novinkou. „Ehm, tu to mám,“ dodala. „Ts, veď to je obyčajná verneovka! ,Cesta okolo sveta za osemdesiat dní‘!“

Bola to moja chyba, že som práve v tom momente otváral dvere auta. Ostáva dúfať, že ma nik pri tomto manévre nevidel. Ešte väčšmi som totiž vyvalil oči a tresol si hlavu o rám auta tak, ako by som bol úplne mechom udretý.

ISBN 978-80-972130-1-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Jeden septemberový deň v oblakoch

Lietanie s Padákom a s Batohom

Straty a nálezy

Batoh a kufor

Pohľadnica z neba

Bratislava-Ivanka & Ivanka