Mária Šelmeciová

Kameň morí

Ukážka z elektronickej knihy

Mgr. Mária Šelmeciová

Kameň morí

Obálka: Mgr. Michal Figura

Ilustrácia:  Mgr. Mária Šelmeciová

Autorské právo obálky: dp3010 / 123RF Reklamní fotografie

Prvé vydanie

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť nijak použitá, alebo reprodukovaná bez písomného zvolenia autora.

© Mgr. Mária Šelmeciová, 2017

Všetky práva vyhradené

ISBN: 978-80-972598-2-2

EAN: 9788097259822

Poďakovanie

Chcem sa hlavne poďakovať svojmu manželovi Dominikovi, bez ktorého by táto kniha nebola asi nikdy dokončená ;). Mojím rodičom, ktorí ju zanietene čítali. A všetkým ostatným, ktorí mi držali palce.

Venovanie

Túto knihu venujem tým, ktorí radi snívajú...

Prológ

Večer bol tichý a horúci. Slnko pomaly zachádzalo za hory a zanechávalo za sebou krásnu ružovú žiaru. Od mora sa šíril jemný vánok, ktorý poskytoval aspoň akú - takú úľavu pred rozžeraveným prostredím. Leto bolo v plnom prúde.

Na úpätí kopca stál hlinený dom, ktorý mohol mať tak dve – tri izby. Z kuchynského okna vychádzal jemný prameň svetla a osvetľoval kúsok verandy, ktorú majitelia zrejme ešte nedokončili.

Pred drevenými dverami stál malý, sotva dvojročný chlapček. Drobnými rúčkami zvieral okraj košíka, v ktorom ležalo bábätko s plačlivým výrazom v tvári.

Obe deti mali krásne zelené oči mandľového tvaru a svetlohnedé vlásky. Pokožku mali opálenú od silného, letného slnka.

Dvere sa so škrípavým zvukom otvorili. Z poza nich vykukla mladá, možno dvadsaťročná žena s milým úsmevom. Obzrela sa okolo seba a chystala sa vrátiť späť do domu, z ktorého sa šírila vôňa pečeného mäsa. Až v momente, keď sa dvere zatvárali si uvedomila, čo videla. S prudkým trhnutím do nich opäť buchla a s otvorenými ústami zízala na zem.

„Panebože deti!“ vykríkla. „Čo tu robíte?“

Chlapec na ňu zvedavo hľadel a dievčatko medzičasom privrelo viečka a ticho spinkalo. Z vnútra sa ozval plač bábätka a jemné bľabotanie batoľaťa.

„Čo si len počnem,“ zašepkala žena prestrašeným hlasom. „Kto vás sem priviedol?“ Čakala snáď rozumnú odpoveď od chlapčaťa, ktorý nebol o nič starší ako jej syn? Chvíľu tam stála ako primrazená a aj keď jej hlavou vírili rôzne myšlienky, vedela, že tie úbožiatka nenechá na noc pred dverami.

S košíkom v jednej ruke a s bežiacim dieťaťom za pätami vošla dnu. Keď bábätko ukladala do kolísky k svojej dcérke, všimla si zvláštny prívesok na jej malom hrudníku. Na zlatej retiazke visel kameň, ktorý hral rôznymi farbami, pripomínajúcimi more. Odtiene zelenej a modrej sa odrážali pri svetle sviečky a žene z toľkej krásy vyrazilo dych. Chytila ho do rúk, že si ho prezrie z bližšia a pokúsila sa ho prevliecť dievčatku cez hlavu. Ale ako sa snažila, nešlo jej to. Akoby jej v tom bránila nejaká tajná sila. Ešte aj chlapček ju chytil za nohu a ťahal preč od sestričky.

„No nič to,“ vzdala to a obrátila sa na staršie dieťa. „Povieš mi ako sa voláš?“ jemne si ho privinula do náruče a objala ho.

Pozrel na ňu vážnymi očami a šušlavo odvetil: „Jjj...John... Cherry...“ ukázal na kolísku.

„Takže Johny, kde máš mamičku?“ vážne sa ho opýtal a hladila ho pri tom po vláskoch.

„Mama?“

„Áno, kde je mamička, miláčik?“

Pokrčil ramenami.

„A tata? Kde je tatko?“

Dieťa sa zhrbilo a odmietalo ďalší rozhovor. Smutne sklopilo očká a vyronilo pár sĺz.

„Dobre zlatko, tíško. Pozri dám ti mliečko a pôjdeš spinkať. Dobre? Zajtra možno nájdeme niekoho, kto vás pozná.“

Keď všetky štyri deti konečne zaspali, vrátil sa z práce pán domu. Bol veľmi unavený po svojej šichte na majáku a mal chuť len na dve veci – poriadne jedlo a svoju posteľ.

„Vitaj doma,“ ozvala sa rozpačito žena.

„Zdravím ťa, Jane, žena moja,“ stisol ju do pevnej náruče a vtisol jej jemný bozk na pery. „Som neskutočne hladný. Nalož mi večeru. A poponáhľaj sa, lebo sa mi už zatvárajú oči.“

„Pravdaže...“ chcela pokračovať a povedať mu o deťoch, ktoré si aj tak onedlho všimne v ich spálni, ale verila porekadlu, ktoré hovorí, že muž s hladným bruchom je ako kus lávy – spáli všetko čo mu príde do cesty, kým nezíska svoje. Preto mu do misy nabrala riadnu porciu polievky a na tanier vybrala najväčší kus kuraťa.

„Chutí ti večera Nial?“

„Ako inak. Ty si ta najlepšia kuchárka pod slnkom!“ spokojne mľaskol a dojedal kúsky mäsa, ktoré mu ešte ostali.

Keď už z kosti nič nevyťažil, oprel sa o operadlo stoličky a zazíval: „Ďakujem, žena. Bolo to úžasné. A teraz šup do postele.“ Pomaly vstal a mieril k spálni.

Jane chcela zabrániť pohrome a ponáhľala sa ho zadržať: „Ja... musím ti niečo povedať!“ vyhŕkla.

Zdvihol obočie a skúmavo jej zahľadel na brucho: „Pred nedávnom si rodila, hádam nie zas?“ opýtal sa a zbledol v tvári.

„Ach, nie,“ rozpačito sa usmiala. „Ale stalo sa dnes niečo naozaj zvláštne.“

Oprel sa jednou rukou o stenu a čakal. Viečka sa mu zatvárali a nemal chuť na tieto debaty, ale čo už.

„Ani nie dlho pred tým než si prišiel, som počula akési klopanie na dvere. Šla som otvoriť, ale nikto tam nestál. Ostala som zarazená, či už snáď zle počujem a v tom mi padol zrak na dve malé deti na prahu našich dverí!“

Nial nadvihol obočie a pevnejšie zovrel ruku, ktorou sa držal steny. „Aké deti?“

„Práve to netuším. Niekto ich tu odložil. Nepoznám ich.“

„Dobre teda. Zajtra ráno ich odnesieme do sirotinca. Tam sa o ne postarajú,“ povedal navonok pokojne, aj keď Jane vedela, že sa hnevá. „Nemala si ich brať do domu.“

„Mala som ich nechať len tak? Chúďatka malinké?“

„Ledva uživíme našu rodinu, nebudeme sa starať ešte aj o cudzích pankhartov.“

Vrhol na ňu ešte jeden prísny pohľad a vybral sa do spálne. Pri svetle sviečky si obzeral spiace deti. Nevidel na nich nič zvláštne. Nepoznal ich. Obrátil sa k Jane, ktorá stála na prahu dverí a čakala na jeho reakciu.

„Nepozeraj tak na mňa. Nenecháme si ich.“ Zrak mu padol na košík, ktorý ležal odložený na polici. Chytil ho do rúk a poriadne si ho poobzeral. „Tie deti nebudú odtiaľto. Takúto ručnú prácu som jakživ nevidel.“

„Aj mne sa zdal iný,“ pritakala a bežala k nemu. Jemne sa dotkla prútov a prstami prechádzala po vzoroch, ktorými bol lemovaný. Prezrela si aj prikrývku, ktorú v ňom nechala. Aj tá bola z oveľa jemnejšej tkaniny akú poznala. Vytiahla ju von a privoňala si k nej. Pri prudkom pohybe z nej niečo vypadlo a pomaly to dopadalo na zem. Vyzeralo to ako list.

Nial sa po papier rýchlo zohol a čítal:

„Milý pán a pani Goodmayovi.

Viem, že ste touto udalosťou zaskočení, ale prosím Vás, postarajte sa prosím o moje deti. Nemôžu byť teraz so mnou. Jedného dňa sa Vám za to odvďačím viac, než si viete predstaviť.“

K druhej strane listu bola pripojená stará mapa s malými písmenkami. Vyzerala, že toho už prežila viac než dosť. Na niektorých miestach mala fľaky, inde bola pretrhnutá.

„Je to jediná rodinná pamiatka, ktorú môžem zanechať deťom. Prosím, dajte im ju keď sa naučia čítať.“

„Načo bude deťom zdrap starej mapy?“ opýtal sa Nail  a uvažoval.

To mu Jane radšej nespomenula prívesok, ktorý má dievčatko na krku. Pekne ho skryla pod košieľku. Vedela, že jej muž sa nebude cudzích detí dotýkať a nenájde ho.

„Rozhodol som sa,“ povedal študujúc mapu. „Drobizg pošleme mojej sestre do Tillu. Sama hovorila, že nemôžu mať potomkov. Určite sa potešia.“

Jane neostalo nič iné, ako súhlasiť. Aspoňže neskončia v domove pre opustené deti. To by bolo pre ne najhoršie. Nailova sestra je dobrá žena.

Začiatok

1. Kapitola

„Naozaj sme tu správne?“

„Áno sme. Drožkára som sa až dva razy pýtal, či toto je to miesto.“

Pri starom, ošarpanom dome uprostred malého námestia stáli dvaja mladí ľudia. Dievča malo dlhé, plavé vlasy a zelené oči. Vyžarovala z nej akási exotická krása.

Pri chôdzi zakopávala o lem dlhej, hnedej sukne a brat ju musel pod chvíľou zachytávať aby nespadla. Rukávy na starej, bielej blúzke jej boli naopak prikrátke, a preto ich mala vyhrnuté nad lakte, aby čo najnenápadnejšie zamaskovala ich dĺžku.

Zaujato si prezerala okolie. Zelené hory, ktoré po krutej zime prebudila až príliš horúca jar, žiarili zeleňou. Bolo z nich cítiť pokoj. Stromy sa jemne kývali vo vánku, ktorý cítila na pokožke. Na oblohe lietali vtáky rôznych farieb a ona len tak uvažovala o čom sa asi medzi sebou rozprávajú.

Zrazu jej padol zrak na to najdôležitejšie. V diaľke, medzi kopcami sa črtala krásne sfarbená voda. More. Jej sen. Vždy túžila bývať pri mori. Vždy ju lákalo. Bolo pre ňu ako domov, ktorý mala tak krátko.

Odrazu, akoby sa spamätala zo snenia, pozrela vysokému chlapcovi, ktorý bol jej vernou kópiou, len v mužskom vydaní, so strachom do očí. On ju jemne objal a chytil za ruku.

Obaja tam ticho stáli. Ani jeden z nich nemal chuť rozprávať. Pred nedávnom im rodičia povedali, že sú adoptovaní a hneď na to obaja tragicky umreli. Bol to pre nich nesmierny šok a strata. Za posledných šestnásť rokov poznali len tvrdú prácu. Ich otec bol hľadačom zlata. Ak sa mu aj podarilo niečo nájsť, ledva to pokrylo ich denné potreby.

Museli ťažko pracovať od útleho detstva, aby mali aspoň na chlieb. No nikdy sa nesťažovali. Hoci žili v malom, drevenom domčeku, zo všetkých štyroch stien, ktoré ich obklopovali bolo cítiť lásku. Rodičia ich nesmierne milovali. Urobili by pre nich všetko na svete. A preto aj tak skoro umreli, boli tak vyčerpaní od práce, že podľahli obyčajnej horúčke. Obaja si to dávali za vinu. Možno keby viac pomáhali, viac pracovali, starali sa, ich rodičia by ešte žili.

Po ich smrti sa dva mesiace pokúšali postaviť na vlastné nohy, ale nešlo to. Na pohreb si museli požičať, lebo posledné peniaze, ktoré mali, minuli na lekára. Preto sa rozhodli napísať tete a ujovi, ktorý žili týždeň cesty od ich domova. Tí im poslali peniaze na splatenie dlhu a na cestu do Zálivu.

Trvalo im to dva týždne, kým sa sem dostali. Najskôr šli peši, aby si niečo ušporili. Neskôr si zaplatili drožku, ktorá viezla ešte jednu rodinu s malými deťmi.

„Naozaj príde?“ opýtalo sa dievča s obavami.

„Nemaj strach. Príde. A ak nie, postarám sa o teba. Sľubujem,“ jemne odvetil mladý muž a pevnejšie zovrel sestre rameno. Tá si oňho oprela hlavu a prižmúrila oči. Po ceste bola vyčerpaná a hladná. Za posledné dni nemali skoro nič v ústach, lebo drožkárovi sa zlomilo koleso a ak chceli pokračovať v ceste, museli v najbližšej dedine prispieť na jeho opravu. Na nakŕmenie hladných brúch im veľa neostalo.

No napriek tomu sa na nich počas cesty usmialo šťastie. Pre dvoma dňami okolo nich prechádzal poštár. Napísali tete odkaz, kedy asi prídu do Zálivu.

Stále tu však nebola. Nemohla predsa vedieť presný čas kedy docestujú. Napísali jej, že to bude približne o dva dni v podvečer. A ten sa blížil. Slnko silno pražilo a tak sa rozhodli, že si sadnú do neďalekého chládku.

Okolo nich sa postupne začali zbiehať ľudia, ktorí boli doteraz ukrytí pred horúčavou. Ženy v dlhých sukniach a chlapi s klobúkmi na hlavách nosili drevené debny s ovocím, zeleninou, mliečnymi výrobkami, mäsom, rôznymi domácimi nástrojmi, oblečením... Deti sa medzi tým hrali uprostred námestia a kopali do plátennej lopty. Starci a starenky si posadali do tieňa stromov a čakali kedy sa začne trh.

V tejto oblasti bolo zvykom otvárať trhovisko každý tretí letný deň podvečer, aby si ľudia z okolitých statkov mohli nakúpiť tovar, ktorý im práve chýbal. V zime sa trhy konali len raz za mesiac, aj to len ak neboli veľké záveje.

Dievča si zívlo a ľahlo bratovi na kolená. Bola už veľmi unavená a dúfala, že statok Goodmayovcov nie je odtiaľto ďaleko. Dlhú cestu peši by dnes už nezvládla.

„Cherry! John!“ obaja začuli ženský hlas ako na nich kričí. Cherry sa z prudkého vstatia zatočila hlava a chvíľu videla rozmazane. John ju chytil za ruku a viedol k žene, ktorá na nich mávala. Bola zavalitejšej postavy, akú mávajú dobré gazdinky a oči jej žiarili láskavosťou a nehou. „Drahé deti!“ podišla k nim a oboch ich vybozkávala na líca. „Už si ma nepamätáte všakže? Kedy sme sa to naposledy videli? Pred šiestimi rokmi?“

Cherry sa na ňu pokúšala usmievať, ale kútiky úst ju odmietli poslúchať.

„Dobrý deň,“ prehovoril John. „Sme vám nesmierne vďační za pomoc.“ Pevne stisol ruku pani Goodmayovej a jemne sa na ňu usmial.

„Veľmi ma mrzí, čo sa prihodilo vaším rodičom,“ riekla smutne a sklopila pohľad.

Cherry chcela niečo povedať, ale slová jej zamrzli na jazyku. Nechcela spomínať na rodičov, bola to pre ňu príliš bolestivá téma.

Keď si Jane všimla jej smutný výraz rezko zavelila: „Mali by sme sa pustiť do cesty, k nášmu domu to trvá zo dve hodiny, ale máme šťastie, suseda nám požičala oslíka. Snáď ho aj čoskoro odkúpime. Vidím Cherry, že si unavená, odvezieš sa na ňom.“

Pustila sa do cesty smerom k riedkemu lesu, kde zjavne zanechala osla. John chytil Cherry za ruku a pomaly ju viedol smerom k ich novému domovu.

Ráno svitlo teplé a krásne. Cherry sa prebudila v mäkkej posteli. Chvíľu sa len tak naťahovala a vychutnávala si okamžik sladkého prebúdzania. Po chvíli otvorila oči a jej nálada hneď poklesla. Uvedomila si, že nie je na svojom slamenom lôžku a vo vzduchu nie je cítiť vôňu ranného čaju. Smutne sa posadila a obzerala sa okolo.

Bola v malej, peknej izbietke s dvoma posteľami umiestnenými oproti malému oknu. Druhá posteľ nebola ustlaná, z čoho usúdila, že niekto tu s ňou v noci spal. Domov došli po zotmení a ona ledva stála na nohách. V momente ako sa napila a najedla, zaspala na kuchynskej stoličke. John ju zrejme preniesol do postele. Jej drahý John. Nevedela si predstaviť lepšieho brata ako bol on. Neustále sa o ňu staral. Vždy bol pri nej. Veľmi ho ľúbila.

Pomaly vstala z postele, umyla si tvár vo vode z misy, ktorá bola pripravená na toaletnom stolíku, uhladila si oblečenie a s hlbokým nádychom sa vybrala hľadať Johna.

Bola mierne nervózna z tejto návštevy, alebo ako by to nazvala. S touto rodinou sa videli iba raz – keď k nim zavítali na návštevu do Tillu. Oni boli v Zálive prvý krát až teraz – ak nerátali chvíľu, ktorú tu strávili ako bábätká. Ich rodičia nemali peniaze na cestu za maminým bratom, takže rodiny sa príliš nevídali.

Potichu vyšla z izby a vybrala sa za vôňou praženice, ktorú niekto pripravoval na raňajky. Vošla do priestrannej, skromne, ale pekne zariadenej kuchyne. Za stolom sedel jej brat, vedľa neho pekné dievča a oproti nim stála pani Jane a naberala im plné taniere žltých vajíčok.

„Dobré ráno dieťa,“ pozdravila a usmiala sa na ňu.

„Dobré ráno,“ ozvala sa Cherry a rozpačito sa pozrela na dievča.

„Ahoj. To som ja Sue. Spomínaš si? Boli sme raz u vás a vyrábali sme loďky, ktoré sme púšťali dolu potokom!“ pobehla hneď k nej a vyobjímala ju.

Cherry sa na ňu usmiala: „Niečo sa mi marí. Som rada, že ťa opäť vidím.“

John k nej podišiel a ako vždy jej dal jemný bozk na čelo. „Konečne si sa nám zobudila. Čakali sme na teba s raňajkami, ale už sme dosť vyhladli.“

„Našťastie si to stihla,“ podotkla pani Goodmayová a nabrala za varechu aj Cherry. Tá si sadla k stolu, vzala si krajec čerstvého chleba a pustila sa do jedla.

Sue, dievča asi v jej veku s havraními, lesklými vlasmi a tmavohnedými očami si ich oboch zvedavo prezeralo. „Môj brat, Tony, by mal každú chvíľu prísť. Odbehol nakŕmiť sliepky a určite sa cestou niekde pozabudol. Otec ešte spí. Celú noc pracoval v majáku, tak je unavený.“

„Cherry sa dnes splní sen,“ povedal John s radosťou. „Konečne bude blízko pri mori a snáď sa v ňom aj osvieži. Od detstva o tom básnila.“

„Naozaj? To je super! Hneď ako si splníme denné povinnosti, môžeme sa ísť kúpať,“ nadšene pritakala Sue. „Dnes nie je veľa práce, pred vaším príchodom, sme museli všetko dôkladne vyčistiť,“ zašepkala, aby ju nepočula mama. Tá však mala tenké uši a hneď dcére hrozila varechou.

Cherry sa na nich usmievala a spomínala na chvíle, kedy sa aj oni s mamkou takto naťahovali.

Keď už boli všetky tri taniere prázdne, do kuchyne vošiel Tony. Polodlhé čierne vlasy sa mu stáčali pri hlave, oči peknej, hnedej farby sa upierali na hostí.

„Vítam vás u nás doma,“ povedal a pobozkal Cherry na líca a Johnovi podal ruku. „Zdržal som sa pri našej kozičke. Predvčerom sa pošmykla na kameni a niečo sa jej stalo s nohou. Bol som ju skontrolovať.“ Sadol si za stôl a hneď sa pustil do krajca chleba, ktorý ešte ležal nedotknuto na stole.

Cherry sa táto rodina páčila a snáď prvý krát si od smrti rodičov pomyslela, že predsa len môžu mať domov. John si zmenu v jej tvári všimol a nežne sa na ňu usmial. Tesne pred smrťou matky sľúbil, že sa o sestru postará, nech ho to bude stáť čokoľvek. Aj keď už boli takmer dospelí, dievčatá to v tomto kúte sveta nemali ľahké. Potrebovali chlapa, ktorý by ich uživil a postaral sa o ne.

Po raňajkách šli chlapci vykydať hnoj do stajní a dievčatá na chvíľu osameli v kuchyni. Museli sa postarať o riady a potom mali poplieť záhradku. Práca im išla spolu od ruky a čoskoro ju mali hotovú. Takmer celý čas spolu neprehovorili. Cherry bola úplne pohltená svojimi myšlienkami a okolitý svet vôbec nevnímala. Prácu vykonávala manuálne, rýchlo a šikovne, ale nedávala do nej svoje srdce ako zvyčajne. Stále premýšľala nad tým, čo všetko museli opustiť, svojich priateľov, svoj domov... Ale vedela, že by v Tille nemohli ostať. Všetko im tam bolestne pripomínala rodičov.

Till bolo suché mestečko, kde takmer nič nerástlo, kvôli množstvu prachu z okolitých baní. Tento kraj bol oveľa krajší, zelenší. Až teraz si ho Cherry poriadne prezrela. Stála pri záhone s paradajkami a obtrhávala ovädnuté lístky.

Záhrada sa nachádzala za domom, pod hustým, zmiešaným lesom. Za ním videla len ďalšie a ďalšie hory, ktoré smerovali do nekonečna. Dom bol postavený na menšom kopci, aby predišli záplavám od mora. Cherry sa obzrela smerom pred neho, kde sa možno po pol kilometri nachádzala hladká hladina. Výhľad jej zakrýval ovocný sad, ale aj tak stíhala zachytiť záblesky modrej farby na hladine.

Prívesok na krku ju hrial a ona si uvedomila ako neskutočne ju to more priťahuje. Najradšej by sa tam hneď rozbehla a užívala si v hebkých, chladivých vlnách.

„Myslím, že sme skončili,“ prerušila jej snenie Sue a skúmavo na ňu pozrela. „Máte to ťažké... S Johnom... Však?“

Cherry sklopila pohľad do zeme a potichu odvetila: „Zvládame to. Aspoň, že máme jeden druhého. Neviem si predstaviť ako by som prežila, keby sa aj jemu niečo stalo. Asi by som to už nezvládla.“

„Chápem, aj ja mám svojho brata veľmi rada. Je pre mňa všetkým. Od mala sa ma snažil chrániť.“

„Veď na to sú predsa bratia, nie?“ smutne sa zasmiala Cherry. „Starajú sa o nás, hnevajú nás, ale vieme, že sa na nich môžeme spoľahnúť.“

„Asi máš pravdu.“

„Naši veľkí bratia.“

Slnko už bolo vysoko na oblohe a páľava, ktorá z neho sálala bola na nevydržanie. Obe dievčatá si utreli pot z čiel a vybrali sa na obed.

Poobede si všetci štyria mladí ľudia vyšli na prechádzku k moru. Cherry sa nevedela dočkať. Šla po vychodenom chodníku smerom za vôňou slanej vody. Keď prešli poslednou húštinou, ocitli sa na dlhej, piesočnej pláži. Na pravo, kde sa končil piesok a začínali skalné útesy, stál vysoký, červeno-biely maják, v ktorom pracoval pán Goodmay.

Cherry nevedela odtrhnúť zrak z tej nádhery. Krásne odtiene zelenej a modrej sa blyšťali na hladine, vlny divoko tancovali svoj tanec a nad tým všetkým sa skvela, jasná, modrá obloha.

Bosými nohami kráčala po zamatových zrniečkach a prvý krát cítila, ako sa jej nohy zabárajú do sypkej hmoty, ktorá jej prechádzala pomedzi prsty. Neopísateľný pocit. Zavrela oči a vychutnávala si čaro tohto okamihu. Aj keď jej pálil chodidlá, aj tak sa jej to zdalo ako najhebkejší dotyk v jej živote.

Podišla k moru a jemne si ovlažila nohy. Ďalšie nové, nepoznané pocity. Vlhký, chladný hmota, osviežujúca voda a pred ňou len šíri oceán. Rozprestrela ruky a začala sa točiť. Kvapky špliechali okolo nej a o chvíľu mala premočenú celú sukňu. Nedbala však na to.

Zanedlho sa s ňou bláznili aj ostatní. Im trvalo dlhšie kým sem došli. Nemali chuť bežať naraz s ňou.

„To je nádhera!“ vykríkla Cherry, teraz už celá mokrá. Dlhé vlasy zopnuté stuhou sa jej lepili na chrbát a pár svetlých, mokrých pramienkov jej padalo do tváre. Kameň na hrudi silno pálil, ale nevnímala to. Oči mala len a len pre more.

„Som rád, že sa tešíš,“ usmial sa John a bol rád, že sa rozhodol, aby sa sem presťahovali.

Sue s Tonym plávali neďaleko od nich a Cherry na nich túžobne zazerala.

„Chceš sa naučiť plávať?“ opýtala sa Sue a došla k nej. „Môžeme vás to s Tonym naučiť. Však?“

„Áno, pravdaže. Je to úplne jednoduché,“ ozval sa Tony a tiež sa pridal k nim.

John pozrel na Cherry a na tvári mal široký úsmev. „Čo povieš sestrička? Ja viem ako-tak plávať. S chalanmi sme chodievali na pár dní do lesa a občas sme skočili do potoka. Mamy nám ale nikdy nedovolili brávať dievčatá s nami.“

„Veľmi rada by som sa to naučila,“ s nadšením odvetila.

„Tony je najlepší učiteľ plávania akého poznám,“ nadhodila Sue. „Aj keď to popravde nerada priznávam,“ dodala keď zazrela jeho povýšenecký pohľad a poriadne ho ošpliechala.

Ten ju hneď schytil a potopil pod hladinu. Sue sa vynorila a začala sa smiať ako malé dieťa. „Keby nás tak videla mama! Asi by nám povedala, že sme stále malé deti, aj keď sa hráme na dospelých.“

Všetci štyria sa pustili do smiechu a Cherry s Johnom sa konečne cítili uvoľnene. John a Sue vyšli na breh a sušili sa.

Tony sa podujal k plaveckej výučbe a Cherry po chvíli ležala na chrbte na vlnkách a vychutnávala si to. Celé telo bolo ponorené jemne vo vode, iba nos, oči a ústa jej trčali nad hladinou. Uši mala plné tejto slanej tekutiny a počúvala jej zurčanie. Tony jej jemne podopieral chrbát, aby mala istotu.

„Ide ti to super.“

Postavila sa späť na nohy a pozrela mu do očí. „Ďakujem. Dlho som snívala o tomto okamihu.“

„Toto je len začiatok. Naučiť sa nadnášať. Keď vieš to, nemusíš mať strach, že sa utopíš.“

„Výborne, tak môžeme prejsť ďalej,“ nadšene odvetila.

Až do večera sa bláznili v mori a na konci Cherry vedela celkom obstojne plávať. Nikto nerozumel tomu, ako sa jej to tak rýchlo podarilo, ale zvládla to. Šťastím bola celá bez seba.

„Mali by sme ísť pomôcť mame s večerou,“ vyhlásila Sue, keď slnko pomaly zachádzalo za hory.

„Myslím, že už ju bude mať hotovú aj bez nás,“ podotkol Tony.

Cestou domov si žmýkali mokré oblečenie, v ktorom sa kúpali. Vonku bolo stále horúco, tak nemuseli mať strach z prechladnutia.

Z domu krásne rozvoniavala mrkvová polievka a pečený chlieb.

„Vravel som, že večera je určite hotová,“ hladkal si brucho Tony.

Všetci štyria vpadli dnu, rýchlo sa prezliekli do suchých šiat a bežali k stolu. Keď boli na prahu dverí do kuchyne, Cherry si všimla robustného pána sediaceho za vrchstolom. Mal tmavé vlasy ako jeho deti, mohutnú čeľusť a trochu neprístupný výraz.

„Zdravím vás, John a Cherry,“ podišiel k nim a obom im podal ruky. „Som rád, že ste prišli k nám.“ Snažil sa hovoriť milo, ale Cherry z jeho slov necítila úprimnosť. Mala z neho akýsi zvláštny pocit. Ledabolo na nich pozrel a pokračoval v naberaní polievky.

„Sme radi, že vás opäť vidíme,“ s úctou odvetil John a prisadol si k stolu.

„Sme vám nesmierne vďační, za vašu pohostinnosť,“ pridala sa Cherry.

S plnými ústami na nich obrátil pohľad a jemne prikývol.

Pani Goodmayová naňho káravo pozrela a dala sa do vysvetľovania: „Nial dnes nemá dobrú náladu. V noci v diaľke videli svietiť loď, ktorá tu v tomto čase nemá čo robiť. Dnes sa možno bude chcieť vylodiť, a ak nebude označená, budú z toho len problémy.“

„Ak dnes potrebuješ pomoc, môžem ísť s tebou, otec,“ ponúkol sa Tony.

John sa hneď napriamil: „Aj ja rád pomôžem.“

„Nie, nie chlapci, zvládam to. Ak niečo pošlem po vás Freda.“

„Fred je jeho pomocník,“ vysvetľovala Sue.

„Ktorý všetko prespí,“ so smiechom dodal Tony.

Nabrali si do misiek jedlo a s chuťou sa doň pustili. Pán Goodmay už celú večeru neprehovoril, ale všetci cítili, že je z niečo ho nervózny.

Po večeri upratali zo stola a každý sa pobral do svojich spální.

„Dobrú noc,“ pozdravili sa chalani dievčatám.

„Dobrú noc,“ odvetila Sue.

Cherry sa smutne usmiala na Johna a vtisla mu bozk na líce. „Dobrú braček.“

Zavreli dvere do svojej izby a vliezli pod tenké prikrývky. Cherry sa z postele dívala na hviezdnatú oblohu, ktorú videla z okna. „Nie som zvyknutá spávať bez Johna. Od detstva sme spali v jednej izbe. Teda, náš dom, bola vlastne len jedná izba.“

Sue jej prišlo ľúto, ale nevedela jej pomôcť. Otec ich izby oddelil už pred rokmi, ako začali dospievať. Nepáčilo sa mu ak dievčatá a chlapci spali v jednej miestnosti, aj keď boli súrodencami. „Ak budeš niečo potrebovať, môžeš ma pokojne zobudiť,“ navrhla jej.

„Ďakujem. Ďakujem. Neviem ako sa mám poďakovať. Sme tu len prvý deň a už mám pocit domova. S Tonym ste k nám veľmi láskaví.“

„To nestojí za reč. Vždy sme túžili po ďalších súrodencoch. Hlavne ja som snívala o sestre,“ túžobne sa pozrela na Cherry.

Tá k nej podišla a objala ju: „Tak odteraz sme sestry.“

Nasledujúci týždeň im prešiel ako voda. Všetci mali veľa povinností. Dievčatá pomáhali pani Goodmayovej s domácnosťou a záhradou a chlapci zas pánovi Goodmayovi na majáku a v prístave.

Tajomná loď, ktorú videl pred nedávnom, neďaleko na mori, zmizla. Namiesto nej prišli ďalšie dve, ktoré tu mali zástavku a potrebovali doplniť suroviny a vodu.

John s Tonym celé dni nosili sudy s vodou, rumom, debničky s rôznou zeleninou, zaváraninami, zemiakmi... Za tieto dni súrodenci nemali veľa času na rozhovor, lebo večer líhali unavení a v momente spali.

John bol veľmi rád, že si privyrobil nejaké tie peniaze.  Chcel ich hneď darovať rodine, aby sa necítili ako príživníci. Cherry sa tomu taktiež tešila, ale brat jej veľmi chýbal. Bolo jej ľúto, že už nevedú rozhovory dlho do noci, ako kedysi.

V jedno doobedie dievčatá sedeli pred domom a čistili zeleninu do polievky. Obe boli tak pohrúžené do práce, že si ani nevšimli chlapa, ktorý k nim podišiel a s otvorenými ústami na ne civel.

„Ehm...“ ozval sa keď sa dostatočne vynadíval. „Hľadám istého pána Goodmaya.“

Cherry od ľaku vypadla mrkva a Sue s trhnutím zodvihla hlavu. Museli si rukami zatieniť oči aby videli muža, ktorý k ním prehovoril. Bol v strednom veku a nevyzeral najprívetivejšie. Na holej hlave sa mu leskla plešina a z ucha mi visela hrdzavá náušnica. Potrhanú, kedysi bielu košeľu mal zapásanú v hnedých, preňho veľkých nohaviciach.

„Pán Goodmay nie je doma,“ prehovorila Sue. „Čo by ste od neho chceli?“ Postavila sa a otočila sa k nemu z boku, aby nemusela škúliť do slnka.

„A kde ho nájdem?“ uznanlivo si ju premeral pohľadom.

„Pozrite, ak ho chcete nájsť, nájdite si ho. Ale nám dajte pokoj,“ odpovedala úsečne.

Cherry sa k nej radšej postavila s nožom, ktorým šúpala zeleninu, v ruke. Nevyzeral príliš priateľsky a keďže doma nemali o tomto čase žiadneho muža, obe sa trochu obávali.

Ešte raz sa na nich pozrel a našťastie sa dal na odchod.

„Čo to malo byť?“ spýtala sa Cherry.

„Netuším. Ale nevyzeral príliš priateľsky, čo povieš?“

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972598-2-2

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Poďakovanie

Venovanie

Prológ

Začiatok

1. Kapitola

2. časť Cherryina cesta

3. časť