PLUS

„THE BLACKHOUSE“ by Peter May

First published under the title „L'Ile des chasseurs d'oiseaux“

© Editions du Rouergue 2009

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de l'Est“

Translation © Alojz Keníž, 2015

ISBN 978-80-259-0429-9

VÝSLOVNOSŤ

Uvádzame jednoduchú pomôcku slovenskej výslovnosti niektorých galských mien a slov uvedených v knihe. Ch sa vyslovuje ako v škótskom slove lokch a prízvuk je na podčiarknutej slabike:

An Sgeir Eilidh Niseach

æn sk :r eilei Ni:š ch

Beag Fionnlagh Ruadh

Beg Fi nlach Ru: f

Ceit Gaelic Seonaidh

Keit Gælik Š :nie

Coinneach Iain Seoras

koini ch I n Š : ræs

Dubh Mairead Sine

Du: M ired Ši:na:

Eachan Mamaidh Slàinthe mhath

Jæk n Mæmi Slændživa:

Eilean Marsaili Uilleam

eil n Ma:š li Wili m

Machair sa vyslovuje ma´čer a ide o galské slovo pre úrodnú pieskovitú pôdu v pobrežných oblastiach Západných ostrovov Škótska. Do anglického jazyka preniklo v dôsledku medzinárodného záujmu o problém s tamojšou eróziou tejto pôdy. Väčšinu z nej postupne pohlcuje more.

Vzhľad kraja mi pred očami mizne,

vidím už len jeho prostý jas.

Chodníky mne z mladosti blízke,

už nenachádzam viac.

A. E. Housman

„Spomienka na modré vrchy“

Tri rudan a thig gun iarraidh:

An t-eagal, an t-eudach ´s an gaol.

(Tri veci, ktoré prichádzajú samy:

strach, láska a žiarlivosť.)

Galské príslovie

Venujem Stephenovi, s ktorým som sa po tých chodníkoch túlaval.

PROLÓG

Sú to ešte deti. Šestnásťročné. Odvahu im dodáva alkohol, nastávajúci sviatočný deň v nich vyvoláva nádej, ponárajú sa do tmy, hľadajú lásku a nachádzajú iba smrť.

Nezvyčajne pofukuje len slabý vetrík. Napodiv teplý, pokožky sa dotýka maznavo a zvodne ako ľudský dych. Ľahká augustová hmla zahaľuje hviezdy, len mesiac v poslednej štvrti vrhá bledé, bezkrvné svetlo na piesok mokrý po odlive. More jemne dúcha na pobrežie, fosforeskujúca pena vyfukuje strieborné bubliny krajšie ako zlaté. Z dediny nad prístavom sa mladý pár ponáhľa dolu svahom po asfaltke, do hláv im udiera krv a duní ako vlny narážajúce na pobrežie.

V malom prístave naľavo od nich sa voda čerí, na hladine sa láme mesačný svit, bárky mykajú lanami a do uší im dolieha ich škripot a tichý klopot dreva o drevo, keď bojujú o priestor a ihravo sa v tme strkajú.

Uilleam ju drží za ruku, vníma, ako sa zdráha. Pri bozku v jej dychu ucíti sladkastú chuť alkoholu a žeravú túžbu, je mu jasné, že dnes večer sa konečne podvolí. Majú však hrozne málo času. Až priveľmi rýchlo sa blíži sviatok. Zostáva už len polhodina, ako mu odhalil kradmý pohľad na hodinky predtým, než za sebou zanechali pouličné osvetlenie.

Ceit sa dych zrýchľuje. Nemá strach z milovania, ale z otca, lebo vie, že bude sedieť pri ohni a sledovať, ako žeravé uhlíky rašeliny s blížiacou sa polnocou blednú, s dokonale nacvičenou presnosťou vždy zhasnú tesne pred nadchádzajúcim dňom pokoja. Priam cíti jeho netrpezlivosť, ako ho opantáva zlosť, keď tikot hodín prenáša čas do zajtrajšieho dňa a ona ešte nie je doma. Je možné, aby sa život na tomto bohabojnom ostrove takmer nezmenil?

V hlave sa jej kopia myšlienky, zápasia o miesto s túžbou, čo ju zožiera, a s alkoholom, čo otupuje jej dievčenskú ostýchavosť. Len pred niekoľkými hodinami sa jej zdalo, že sobotňajší večierok v Spoločenskom klube sa pretiahne na celú večnosť. Čas však nikdy neplynie rýchlejšie, ako keď ho je málo. A v tejto chvíli sa už minul skoro všetok.

Hruď sa jej vzdúva od strachu i vášne, práve sa zakrádajú v tieni starého rybárskeho člna. Leží nad okrajom mora prevalený na štrku. Cez otvorenú polovicu hangára dovidia na vzdialenú pláž, rámujú ju okná bez skiel. More sa trbliece, akoby z jeho hlbín sálalo svetlo. Uilleam jej pustí ruku a odsunie drevené dvere len natoľko, aby nimi prešli. Vzápätí ju vtisne dnu. Ocitnú sa v nepreniknuteľnej tme. Vzduch napĺňa štipľavý pach nafty, slanej vody a morských chalúh, ako smutný parfum neuváženého pubertálneho sexu. Nad nimi sa týči tmavá silueta člna na vlečniaku, dve štvorcové okienka hľadia na pobrežie.

Pritlačí Ceit k stene, vzápätí na perách cíti tlak jeho úst, jazykom jej ich roztvára a rukami stíska mäkučké prsia. Spôsobuje jej bolesť, preto sa od neho odtiahne. „Nie tak surovo,“ šepne a jej výdych zaznie v tme ako hrmenie.

„Nemáme čas.“ V hlase mu zachytí vzrušenie. Samčie vzrušenie, naplnené túžbou i obavou. A odrazu sa jej tento zhon prestáva páčiť. Naozaj sa chce prvý raz milovať takto? Prežiť zopár hnusných chvíľ lapená v temnote špinavého hangáru pre člny?

„Nie.“ Odtisne ho a odstúpi, otočí sa a vdýchne čerstvý vzduch. Ak si pohnú, možno sa stihnú vrátiť ešte pred dvanástou.

Zbadá tmavú postavu, vynára sa z tieňa a takmer v rovnakom okamihu ju aj vycíti. Mäkkú, chladnú a ťaživú. Mimovoľne vykríkne.

„Preboha, Ceit!“ Uilleam sa k nej blíži, k túžbe a obave sa pridáva nespokojnosť. Vtom sa pošmykne, nohy mu vyletia dohora, nechápe, akoby stúpil na ľad. Tvrdo dopadne na lakeť a do ruky mu vystrelí ostrá bolesť. „Dofrasa!“ Na podlahe je rozliata nafta. Cíti, ako mu na zadku presakuje cez nohavice. Zašpinil si od nej aj ruky. Bez rozmýšľania siahne do vrecka a hľadá zapaľovač. V tme si však nevidí ani na špičku nosa. Až vtedy, keď palcom zvrtne koliesko a vyskočí plameň, si uvedomí, že mu hrozí bezprostredné nebezpečenstvo, sám seba premení na ľudskú pochodeň. Už je však neskoro. Razom sa celý priestor rozžiari. Pripraví sa na najhoršie, ale naftové výpary nevzplanú, ani nevyšľahnú plamene. Objaví sa pred nimi čosi, čo im doslova vyrazí dych a spočiatku ani nechápu, na čo sa dívajú.

Z trámov im nad hlavou visí človek, do krku zarezaný oranžový plastový povraz mu nakláňa hlavu do neprirodzeného uhla. Obesenec je ozrutný chlapisko, úplne nahý, na prsiach a zadku mu ovísajú faldy modrobieleho mäsa ako na príliš voľnom obleku väčšom aspoň o dve čísla. Rozpárané brucho pripomína úsmev od ucha uchu, vypadávajú z neho slučky čohosi hladkého a lesklého a visia mu medzi nohami. Plamienok zo zapaľovača vysiela po desivých grafitových stenách roztancovaný tieň mŕtvoly, akoby až priveľa duchov vítalo nového druha. Za ním Uilleam vidí priateľkinu tvár. Bledú, meravú od hrôzy, s vyvalenými tmavými očami. Na okamih mu zíde na um absurdná myšlienka, či nafta rozliata okolo neho nie je poľnohospodárska, zafarbená načerveno daňovým úradom, aby sa vedelo, že z nej netreba platiť daň – až potom si uvedomí, že sa díva na lepkavú a hustú krv, čo mu pomaly schne a hnedne na rukách.

PRVÁ KAPITOLA

I

Ako býva obyčajne na sviatky zvykom, počasie poznamenala oneskorená vlna dusivej horúčavy. Fin sa nevedel sústrediť. Šero v jeho malej pracovni ho skľučovalo, mal pocit, že ho veľké čierne, mäkké ruky vtláčajú do stoličky. Od svetelného kruhu z lampy na pracovnom stole ho pálili oči, priťahoval ho ako nočnú moru a oslepoval, preto sa len ťažko sústreďoval na svoje poznámky. Počítač potichu zunel a Fin kútikom oka pozoroval mihotajúcu sa obrazovku. Už dávno mal ležať v posteli, ale nedá sa nič robiť, musí dokončiť písomnú prácu. Otvorená univerzita mu poskytovala jediný spôsob úniku a on stále prešľapoval na mieste. Ako pojašenec.

Za chrbtom zachytil pri dverách pohyb, nahnevane sa na stoličke otočil, očakával, že zazrie Monu. Tentoraz ju však nemusel zasypať výčitkami. Namiesto nej sa prekvapene díval na muža takého vysokého, že nemohol stáť vzpriamene. Hlavu mal naklonenú nabok, aby sa nedotýkal stropu. Izba nebola vysoká, ale ten chlap musel merať najmenej dva metre štyridsať. Mal veľmi dlhé nohy a okolo čiernych hrubých topánok nariasené tmavé nohavice. Károvanú bavlnenú košeľu zasunutú pod opaskom v nohaviciach, na nej oblečenú rozopnutú zimnú vetrovku s vyhrnutým golierom a kapucňou padajúcou na chrbát. Pri bokoch sa mu hompáľali ruky, dlane vytŕčali z prikrátkych rukávov. Mohol mať tak šesťdesiat rokov, smutná vráskavá tvár naňho civela bezvýraznými očami. Dlhé, mastné a striebristo sivé vlasy mu siahali až na uši. Nevravel nič, len stál a uprene hľadel na Fina, do meravých čŕt sa mu vrezávali tiene zo svetla na pracovnom stole. Načo sem, prepánaboha, prišiel? Finovi sa na krku a na rukách zježili všetky chlpy, cítil, ako sa ho zmocňuje strach, akoby ho niekto pevne zovrel do náručia.

Následne odkiaľsi z diaľky začul vlastný hlas, v tme zajačal ako dieťa. „Smiešny u-jo...“ Chlap neprestával naňho civieť. „Prišiel smiešny u-jo...“

„Čo to vravíš, Fin?“ spýtala sa Mona. Vystrašil ju a tak ho pomykala za plece.

Ešte aj keď otvoril oči, uvidel jej vyľakanú, zmätenú tvár, odutú od spánku a začul svoj nárek: „Smiešny u-jo...“

„Preboha, čo ti je?“

Odvrátil sa od nej a ľahol si na chrbát, zhlboka dýchal, usiloval sa lapiť dych. Srdce mu šialene bilo. „Len sa mi dačo snívalo. Mal som zlý sen.“ Ale spomienka na chlapa v jeho pracovni v ňom ešte stále žila ako detská nočná mora. Pozrel na hodinky na nočnom stolíku. Displej ukazoval štyri hodiny a sedem minút. Pokúsil sa preglgnúť, ale v ústach mal sucho a vedel, že už nezaspí.

„Takmer na smrť si ma vyľakal.“

„Prepáč.“ Odhrnul prikrývku a zložil si nohy na podlahu. Zatvoril oči a pošúchal si tvár, ale toho chlapa stále videl, mal ho vypáleného na sietnici. Vstal.

„Kam ideš?“

„Vyčúrať sa.“ Prešiel po koberci a otvoril dvere do chodby. Cez georgiánske mriežkované okno prenikalo dnu geometricky rozdelené mesačné svetlo. V polovici chodby minul otvorené dvere do pracovne. Vnútri bolo tma ani v rohu a znovu ho striaslo pri pomyslení na vysokého chlapa zo sna. Aký jasný a silný obraz mu vytvoril v mysli. Aká mocná bola jeho prítomnosť. Pri dverách do kúpeľne zaváhal, čo sa mu stávalo každú noc už takmer štyri týždne, oči mu priťahovala izba na konci chodby. Dvere boli dokorán, mesačné svetlo zaplavovalo priestor za nimi. Závesy mali zatiahnuť, ale nezatiahli. Nachádzala sa v nej len desivá prázdnota. Fin sa obrátil, srdce sa mu zovrelo, na čelo vyrazil studený pot.

Kúpeľňu naplnil cvrkot moču, padal do vody a vydával upokojujúci zvuk. Len čo však nastalo ticho, zmocnila sa ho depresia. Predstava chlapa v zimnej vetrovke mu z hlavy vyhnala všetky ostatné myšlienky ako kukučka v cudzom hniezde. Finovi v tej chvíli zišlo na um, či ho nepozná, či na tej dlhej tvári a mastných vlasoch nie je čosi povedomé. A odrazu si spomenul, ako Mona policajtovi opisovala šoféra z auta. Podľa nej mal na sebe zimnú vetrovku, dlhé mastné sivé vlasy a blížil sa k šesťdesiatke.

II

Do mesta sa viezol autobusom, díval sa na rady domov zo sivého kameňa, mihali sa mu za oknom ako posuvné obrázky otravného čiernobieleho filmu. Mohol ísť autom, ale Edinburgh nepatril k mestám, kde sa človek rád vozí. Keď sa dostali na Ulicu princov, oblaky sa roztrhli a slnečné svetlo sa pod zámkom vo vlnách rozlievalo po zelených záhradných plochách. Sviatočný dav sa zhlukoval pri pouličných zabávačoch, hltali oheň a žonglovali s palicami. Na schodoch do umeleckej galérie vyhrávala džezová skupina. Fin vystúpil na stanici Wawerley a prešiel po moste do starého mesta, mieril na juh popri univerzite a napokon odbočil na východ pod Salisburské útesy. Slnečné lúče šikmo dopadali na ich zelené svahy, vytvárali pozadie nad policajným ústredím mestskej divízie „A“.

Vyšiel na poschodie a kráčal po chodbe, známe tváre mu na pozdrav kývali hlavou. Ktosi ho chytil za rameno a povedal: „Úprimnú sústrasť, je to naozaj veľká strata, Fin.“ Len prikývol.

Vrchný inšpektor Black ani nezdvihol hlavu od papierov, len rukou ukázal na stoličku oproti sebe. Mal úzku tvár s mastnou pleťou a v spisoch listoval prstami fľakatými od nikotínu. V pohľade mal čosi z jastraba, keď ho napokon obrátil k Finovi. „Ako vám ide štúdium na Otvorenej univerzite?“

Fin pokrčil plecami. „Pomaly.“

„Nikdy som sa nespýtal, prečo ste nedoštudovali na Glasgowskej univerzite. Veľkomesto vás pokazilo, čo?“

Fin prikývol. „Lebo som bol mladý a sprostý.“

„A prečo ste rozšírili rady policajtov?“

„Tam sa zvyčajne končievalo, keď ste prišli z ostrovov a nemali prácu ani kvalifikáciu.“

„Poznali ste vtedy niekoho v policajnom zbore?“

„Zopár ľudí.“

Black si ho pozorne prezeral. „Ste dobrý policajt, Fin, ale nechceli ste ním byť, však?“

„Ale som.“

„No už nie tým, čím ste boli. Ešte pred mesiacom. Čo sa vám stalo, je veľká tragédia, ale život ide ďalej a my s ním. Každému je jasné, že potrebujete čas, aby ste prekonali bolesť zo straty syna. Boh nás dobre pozná a vie, že v našej brandži vídame smrť skoro dennodenne, a preto také niečo dokonale chápeme.“

Fin sa naňho podráždene pozrel. „Nemáte ani najmenšiu potuchu, čo znamená stratiť dieťa.“

„Nie, nemám.“ V Blackovom hlase nezaznel ani náznak súcitu. „Ale aj ja som už stratil blízkych a viem, s čím sa teraz vyrovnávate.“ Zopäl ruky, ako by sa chcel pomodliť. „Ale poddávať sa tomu nie je veľmi zdravé. Skôr choré.“ Našpúlil pery. „Preto je najvyšší čas, aby ste sa rozhodli, čo urobíte so zvyškom svojho života. A kým sa tak stane a nepostihne vás nejaké závažné ochorenie, ktoré by vám v tom zabránilo, žiadam vás, aby ste nastúpili do práce.“

Čoraz väčšmi všetci naňho tlačili, aby sa vrátil k zvyčajným povinnostiam. Zabŕdala doňho manželka, vyvolávali mu kolegovia, radili mu priatelia, ale statočne odolával, lebo si nevedel predstaviť, že by nastúpil do práce a správal sa tak, ako pred nehodou.

„Kedy?“

„Hneď. Už dnes.“

Fin zostal ako obarený. Pokrútil hlavou. „Potrebujem ešte trochu času.“

„Času ste mali habadej. Buď sa vrátite do práce alebo končíte.“ Black nečakal na odpoveď. Načiahol sa ponad stôl, z vratkej kopy zdvihol hrubý spis a posunul ho k nemu. „Možno si spomínate, že v máji došlo na ulici Leith Walk k vražde.“

„Áno.“ Fin však spis neotvoril. Ani nemusel. Až pridobre si pamätal na nahé telo, čo viselo zo stromu medzi dažďom zaliatym pentekostálnym kostolom a bankou. Plagát na múre hlásal: Ježiš ťa spasí. V tej chvíli si spomenul, ako mu zišlo na um, že to vyzerá ako propagácia banky a slogan by mal znieť: Ježiš ťa spasí v Škótskej banke.

„Došlo k ďalšej,“ pokračoval Black. „Rovnaký modus operandi.“

„Kde?“

„Hore na severe. Spadá do kompetencie tamojšieho policajného zboru. Správu sme dostali z Britskej informačnej databázy ministerstva vnútra HOLMES. V skutočnosti vás vybrali podľa nej a odporučili mi, aby som vás zapojil do vyšetrovania.“ Mihol dlhými mihalnicami a uprel pohľad na kolegu, odrážala sa v ňom veľká dávka pochybností. „Ešte vždy hovoríte tou ich severskou hatlaninou?“

Fina otázka zarazila. „Myslíte po galsky? Odkedy som odišiel z ostrova Lewis, nepreriekol som v tom jazyku ani slovo.“

„Potom urobíte najlepšie, ak si vedomosti oprášite. Obeť pochádza z vašej rodnej dediny.“

„Z Crobostu?“ Fina správa ohromila.

„Je o čosi starší ako vy. Volá sa...“ Pozrel do papiera pred sebou. „...Macritchie. Angus Macritchie. Poznáte ho?“

Fin prikývol.

III

Slnečné lúče dopadali šikmo do obývačky, ako by ich chceli potešiť v nešťastí. V nehybnom ovzduší viseli čiastočky prachu lapené do svetla. Zvonku k nim doliehal detský krik, na ulici hrali futbal. Ešte pred niekoľkými týždňami s nimi loptu naháňal aj Robbie. Tikot hodín na kozube ozvláštňoval ticho, čo vládlo medzi nimi. Mona mala červené oči, ale slzy jej už vyschli a nahradil ich hnev.

„Nechcem, aby si odišiel.“ V ich hádkach sa táto veta stala refrénom.

„Ešte dnes ráno si ma posielala do práce.“

„Ale súčasne som chcela, aby si sa po praci vrátil domov. Nechcem tu bohviekoľko týždňov trčať sama.“ Zhlboka sa nadýchla a zavzlykala. „Doteraz sa neviem spamätať. Len spomínam... a...“

Možno by nikdy nenašla slová, aby ukončila vetu, ale Fin jej pribehol na pomoc. „A obviňuješ sa?“ Nikdy sa otvorene nevyjadril, že ju viní zo synovej smrti, ale vinil. Hoci v srdci sa tomu bránil. Vrhla naňho pohľad preplnený takou bolesťou, že svoje slová okamžite oľutoval. Preto vzápätí dodal: „Veď odchádzam len na niekoľko dní.“ Prstami si prešiel po kučeravých plavých vlasoch. „Vari si myslíš, že mne sa tam chce trepať? Osemnásť rokov som sa tomu svedomito vyhýbal.“

„A teraz sa chopíš prvej príležitosti. Šance uniknúť. Utiecť odo mňa.“

„Ale no tak, nebuď smiešna.“ Vedel však, že vraví pravdu a uvedomoval si aj to, že utiecť nechce len od Mony, ale od všetkého. Túžil sa vrátiť na miesta, kde sa kedysi život javil taký jednoduchý. Vrátiť sa do detstva, späť do neskutočnej maternice. Ako zaľahko mu dnes padlo nebrať na vedomie skutočnosť, že väčšinu dospelého života strávil práve tým, že sa návratu vyhýbal. Rýchlo zabudol na to, že v pubertálnom veku po ničom väčšmi netúžil, než utiecť z ostrova.

A spomenul si, ako poľahky sa oženil s Monou. Nebral si ju z lásky, potreboval mať iba niekoho pri sebe, potreboval výhovorku, aby sa už nemusel vrátiť. Za štrnásť rokov sa dopracovali len k tomu, že si na seba zvykli a navzájom si jeden pre druhého vytvorili akýsi životný priestor. Ten síce spoločne obývali, ale nikdy sa oň celkom nedelili. Stali sa z nich priatelia. Vytvorili si vrúcny a srdečný vzťah, ale pochyboval, či sa dakedy ozaj ľúbili, či prežívali skutočné opojenie láskou a ako mnohí sa s týmto stavom uspokojili. Robbie predstavoval medzi nimi most, ale už ho niet.

„Vieš si aspoň trochu predstaviť, čo som prežívala v posledných týždňoch?“ spýtala sa Mona.

„Asi viem.“

Pokrútila hlavou. „Nie, ty si nemusel tráviť každú dennú minútu s niekým, kto mlčaním priam vykrikoval výčitky. Fin, viem, že ma zo všetkého viníš.“

„Nikdy som nič také nepovedal.“

„Ani si nemusel, ale vieš ty čo? Obviňuj ma, koľko chceš, ja sa aj tak viním desať ráz viac, aj ja som ho stratila. Bol predsa môj syn.“ Vtom sa jej slzy vrátili a pálili ju v očiach. Nezmohol sa ani na slovo. „Nechcem, aby si odišiel.“ Vrátila sa k refrénu.

„Nemám na výber.“

„Samozrejme, že máš na výber. Človek si vždy môže vybrať. Niekoľko týždňov si robil všetko preto, aby si sa nemusel vrátiť do práce. Stačí, ak sa rozhodneš, že na ostrov nepôjdeš. Stačí im povedať nie.“

„Nemôžem.“

„Fin, ak zajtra nasadneš do lietadla...“ Čakal na ultimátum a jeho manželka zbierala odvahu, aby ho vyslovila. No nezmohla sa naň.

„Tak čo, Mona? Čo sa stane, ak zajtra nastúpim do lietadla?“ Chcel ju dohnať k tomu, aby sa vyjadrila. Vina tým padne na jej hlavu a nie na jeho.

Odvrátila zrak, cmúľala si spodnú peru a hrýzla si ju, kým nezacítila krv. „Nečakaj, že ma tu po návrate nájdeš, len to som ti chcela povedať.“

Hodnú chvíľu na ňu hľadel. „Možno to tak bude najlepšie.“

Dvojmotorové lietadlo s tridsiatimi siedmimi sedadlami sa zachvelo vo vetre, keď sa naklonili, aby urobili okruh nad úzkym morským zálivom Loch Tuath na vnútorných Hebridách oddeľujúci ostrov Mull a ostrov Ulva. Pripravovali sa pristáť na krátkej, vetrom ošľahanej pristávacej dráhe na letisku v Stornowayi. Keď sa vynorili z hrubého nízkeho oblaku, Fin pozrel na bridlicovosivé more, ktoré nad prstami čiernych skál načahujúcimi sa z polostrova Eye, zubatého kúska zeme nazývaného Špička, prechádzalo do biela. Díval sa na známe vzorce vyryté do krajiny ako na zákopy charakteristické pre prvú svetovú vojnu, hoci ľudia vykopali jamy nie pre vojnu, ale pre teplo. Stáročia ťažili rašelinu a výrazne zjazvili nekonečné priestory inak jednotvárnych slatín. Voda v zátoke pôsobila chladne. Vietor nad ňou nepretržite vanul a čeril ju. Fin už na vietor takmer zabudol, na túto neúnavnú prírodnú silu vejúcu nad päťtisíc kilometrovou plochou Atlantického oceánu. Za budovou stornowayského prístavu nerástol takmer ani jeden strom.

Počas hodinového letu sa usiloval nemyslieť. Snažil sa zapudiť predstavy o návrate na rodný ostrov a spomienky na desivé mlčanie, aké sprevádzalo jeho odchod z domu. Mona strávila noc v Robbieho izbe. Keď sa večer balil, z druhej strany chodby začul jej plač. Ráno odišiel z domu bez slova a keď za sebou zabuchol vchodové dvere, vedel, že ich zatvoril nielen za Monou, ale aj za kapitolou svojho života, ktorú nemal nikdy napísať.

V tejto chvíli sa Fin díval na známe plechové búdy zo zvlneného oceľového plechu na letisku pod ním, na neznámy nový terminál, čo sa v diaľke jagal a doslova sa rozcítil. Tak dávno odtiaľto odišiel a teraz nebol pripravený na náhlu záplavu spomienok, ktoré ho takmer zmohli.

DRUHÁ KAPITOLA

Niekedy počúvam ľudí, narodených v päťdesiatych rokoch, ako opisujú svoje detstvo takpovediac v hnedých farbách. Akoby sa narodili v sépiovom svete. Ja som vyrastal v šesťdesiatych a sedemdesiatych rokoch a moje detstvo malo šarlátový odtieň.

Bývali sme v takzvanom bielom dome asi trištvrte kilometra za dedinou Crobost. Patrila do obvodu nazývaného Ness a nachádzala sa na samom konci ostrova Lewis, najsevernejšieho archipelágu v škótskom súostroví Vonkajšie Hebridy. V dvadsiatych rokoch minulého storočia sa biele domy stavali z kameňa a vápna alebo betónových kvádrov a pokrývali sa buď bridlicou, vlnitým plechom alebo smolenou plsťou. Stavali sa ako náhrada za staré čierne domy. Tie sa murovali nasucho bez malty so slamenou strechou a poskytovali úkryt pre ľudí aj zvieratá. V hlavnej miestnosti uprostred kamennej podlahy horel dňom i nocou rašelinový oheň. Obyvatelia ostrova ju nazývala ohňová izba. Domy nemali komín a dym unikal cez dieru v streche. Samozrejme, nebolo to veľmi hospodárne a v domoch sa vždy dal krájať dym. Nečudo, že sa ľudia nedožívali vysokého veku.

Zvyšky čierneho domu, kde žili moji starí rodičia z otcovej strany, stáli v záhrade, od nášho nového obydlia na dohodenie kameňom. Dom nemal strechu a aj múry sa už zväčša zvalili, ale vynikajúco sa v ňom hralo na skrývačku.

Môj otec bol prakticky založený človek, mal šticu hustých čiernych vlasov a ostré belasé oči, pokožku ako remeň, a keďže trávil väčšinu dňa vonku, cez leto naberala smolnú farbu. Ako ešte veľmi malého, dávno predtým než som začal chodiť do školy, brával ma prečesávať pláž. Vtedy som tomu nerozumel, až neskôr som pochopil, že v tom čase prišiel o zamestnanie. Rybársky priemysel sa dostal do ťažkostí a loď, na ktorej pracoval ako kapitán, predali za facku. Odrazu mal fúru času, vstávali sme na svitaní a prehľadávali pláže, brali sme všetko, čo v noci slaná voda vyhodila na breh. Väčšinu dreva na stavbu podkrovia mu prinieslo more a dávalo nám ešte omnoho viac, ale si aj veľa bralo. Nebolo mesiaca, že by sme sa nedopočuli o nejakej úbohej duši, čo sa utopila. Nehoda pri rybolove. Nešťastník sa kúpal a stiahol ho spodný spätný prúd príboja. Alebo niekto spadol z útesu.

Z výletov na pláž sme domov vláčili najrozličnejšie osožné veci. Raz lano, inokedy rybársku sieť alebo alumíniové bóje, otec ich potom predával drotárom. Po búrke sme vždy nazbierali najviac. A po jednej sme našli veľký stolitrový plechový sud. Hoci búrka trochu ustúpila, víchor neprestával, rozbesnené more bičovalo pobrežie vysokými vlnami. Nad hlavou sa nám preháňali obrovské zubaté chuchvalce potrhaných oblakov rýchlosťou možno aj viac ako sto kilometrov za hodinu. Slnko spoza nich vykúkalo a farbilo zem svetlými odtieňmi, pričom miešalo záplaty zelenej, šarlátovej a hnedej farby.

Nevedeli sme, čo je v sude, ale bol plný a ťažký. Otec sa z nálezu veľmi potešil, no nevládali sme s ním ani pohnúť, napoly zaborený do piesku sa nakláňal na jednu stranu. Otec napokon zohnal traktor s vlečkou a niekoľkých chlapov, aby nám pomohli. Popoludní už bezpečne stál v kôlni neďaleko domu. Otcovi netrvalo dlho, kým ho otvoril a objavil, že je plný farby. Lesklej a sýtej šarlátovej farby. Odvtedy sme mali v našom dome všetky dvere, kredence a police, každé okno a palubovky natreté na šarlátovo. Po všetky roky, ktoré som v ňom prežil.

Mal som veľmi peknú matku s hustými plavými kučerami, nosila ich uviazané do konského chvosta, s bledou, pehavou pokožkou a krištáľovo priezračnými hnedými očami. Nepamätám si, že by sa niekedy maľovala. Ako jemná osôbka mala veselú povahu, ale vedela sa aj poriadne rozhnevať, keď sa človek proti nej postavil. Pracovala na poli veľkom čosi vyše dvoch hektárov, rozprestieralo sa v dlhom, úzkom páse od domu po pobrežie. Pôdu tvoril úrodný machair, poskytoval dobrú pastvu pre ovce a tie prinášali väčšinu príjmov vo forme štátnej podpory. Pestovala aj zemiaky, okrúhlicu, trochu obilia a trávu na seno a siláž. Spomínam si, ako v modrých montérkach a čiernych pracovných topánkach sedí na našom traktore a pred fotografom z miestnych novín sa sebavedomo usmieva, lebo vyhrala nejakú cenu v nesskej súťaži.

Keď som začal chodiť do školy, otec si zohnal prácu v novej rafinérii na spracovanie ropy v Stornowayi a s ďalšími chlapmi z dediny sa každý deň skoro ráno v bielej dodávke vydával na ďalekú cestu do mesta. Preto ma v prvý deň na našom zhrdzavenom starom forde musela odviezť do školy matka. Nevedel som sa dočkať. Môj najlepší priateľ sa volal Artair Macinnes a aj on sa do školy tešil rovnako ako ja. Bol medzi nami len mesačný rozdiel a ich rodičovský dom stál najbližšie k nášmu poľu. V tých dňoch, ešte predtým, než začala škola, sme trávili veľa času spolu. Jeho rodičia sa však s mojimi veľmi nepriatelili. Zrejme to vyplývalo z toho, čomu sa hovorí triedny rozdiel. Artairov otec bol učiteľ na crobostskej škole, kde sme chodili nielen sedem rokov do základnej, ale vychodili aj dva roky strednej školy. Na strednej učil matematiku a angličtinu.

Spomínam si na ten septembrový deň, fúkal vietor a nízke oblaky sa zrážali a preháňali nad zemou. Vo vzduchu bolo cítiť dážď, vedel som, že vietor ho priženie. Na sebe som mal hnedú zimnú vetrovku s kapucňou a krátke nohavice, tušil som, že ma budú odierať, keď navlhnú. Do lýtok sa mi zarývali čierne čižmy wellingtonky, cez plece som si prehodil novú pevnú plátennú školskú tašku, mal som v nej aj plátenky a zabalený obed. Nevedel som sa dočkať, kedy už vyrazíme.

Matka práve cúvala autom z drevenej kôlne, slúžila ako garáž, keď sa ozval klaksón a prehlušil burácanie vetra. Otočil som sa a zbadal Artaira s otcom, prichádzali k nám v oranžovom hillmane. Mali ho z druhej ruky, ale vyzeral takmer ako nový. Náš starý ford mi pri ňom pripadal ako šrot. Pán Macinnes nechal bežať motor, vystúpil z auta a podišiel k mame, aby jej niečo povedal. Po chvíli prešiel ku mne, na plece mi položil ruku a oznámil mi, že do školy pôjdem s ním a jeho synom. Až keď sme sa pohli a obrátil som sa k mávajúcej matke, uvedomil som si, že som sa s ňou nerozlúčil.

Dnes už viem, ako sa cíti rodič, keď jeho dieťa ide prvý raz do školy. Zmocní sa ho čudesný pocit straty a uvedomí si, že sa čosi neodvolateľne zmenilo. A pri spätnom pohľade dnes viem, že presne tak sa cítila aj moja matka. Dalo sa jej to vyčítať z tváre zároveň s ľútosťou, akoby čosi dôležité premeškala.

Crobostská škola stála v úžľabine pod dedinou obrátená na sever k Nesskému prístavu, v tieni kostola, ktorý sa týčil na kopci nad dedinou. Školu obklopovala otvorená pastvina a v diaľke sa dalo dovidieť na vežu majáka, stál na myse Butt. Za jasných dní človek dovidel cez morský prieliv Minch až na pevninu, na veľmi nejasné obrysy hôr na vzdialenom horizonte. Vravievalo sa, že ak dovidíte na pevninu, počasie sa zhorší. Predpoveď sa vždy potvrdila. Do základnej školy v Croboste chodilo stotri žiakov a do strednej osemdesiatosem. V ten deň do prvého ročníka nastupovalo ďalších jedenásť nových žiačikov, sedeli sme v triede v dvoch radoch po šesť lavíc.

Naša pani učiteľka sa volala Mackayová, chudá, sivovlasá dáma, pravdepodobne oveľa mladšia, než vyzerala. Pripadala mi veľmi staromódna. V skutočnosti bola veľmi vľúdna a láskavá, ale vedela byť aj prísna a niekedy až priveľmi ironická. Ako prvé sa žiakov spýtala, či niekto nevie po anglicky. Samozrejme, už som počul ľudí rozprávať týmto jazykom, ale doma sme sa zhovárali výlučne po galsky a otec nedovolil kúpiť televízor, preto som ani netušil, čo vraví. Artair zdvihol ruku a na tvári sa mu usadil veľavýznamný úškrn. Začul som svoje meno a všetky oči v triede sa upreli na mňa. Nemusel som byť vševed, aby som si domyslel, čo jej Artair oznámil. Cítil som, ako mi tvár červenie.

„To nič, Fionnlagh,“ prešla učiteľka do galčiny, „tvoji rodičia si zrejme neuvedomili, že by ťa mali pred nástupom do školy naučiť po anglicky.“ Okamžite sa ma zmocnil hnev na matku i otca. Prečo neviem po anglicky? Vari si neuvedomili, aká bude moja nevedomosť ponižujúca? „Musíš sa pripraviť na to, že odteraz sa budeme v triede rozprávať len po anglicky. Niežeby som mala niečo proti galčine, ale, žiaľ, také je tu pravidlo. A čoskoro zistíme, ako rýchlo sa vieš učiť.“ Nevládal som oči odlepiť od lavice. „Začneme tým, že ti dáme anglické meno. Vieš, aké je?“

Takmer s odporom som zdvihol hlavu. „Finlay.“ Poznal som ho, lebo tak ma volali Artairovi rodičia.

„Dobre. A keďže dnes si ako prvé urobím zoznam, povedz mi svoje druhé meno.“

„Macleoid,“ vyslovil som ho po galsky, po anglicky znelo približne ako Maclodge.

„Macleod,“ opravila ma. „Finlay Macleod.“ Vzápätí prepla na angličtinu a prebehla všetky mená. Macdonald, Macinnes, Maclean, Macritchie, Murray, Pickford... Všetky oči sa presunuli na chlapca s menom Pickford, učiteľka mu čosi povedala a vzápätí sa celá trieda rozchichotala. Chlapec sa zapýril a zahundral nesúvislú odpoveď.

„Je Angličan,“ šepol mi z vedľajšej lavice po galsky neznámy hlások. Obrátil som sa a prekvapene sa zahľadel na pekné dievčatko s plavými vlasmi, zviazanými do vrkôčikov, na každom mala modrú mašľu. „Len on má v triede meno, čo sa nezačína na m, vieš. Preto musí byť Angličan. Učiteľka si myslela, že je synom strážcu majáka, lebo tí vždy pochádzajú z Anglicka.“

„O čom si to tam vy dvaja šepocete?“ Učiteľka mala ostrý hlas a jej galské slová mi zneli priam strašidelne, lebo som im rozumel.

Prepáčte, pani učiteľka,“ ozvali sa vrkôčiky. „Ja len Finlayovi prekladám.“

„Takže ty mu prekladáš?“ Z učiteľkinho hlasu zaznelo predstierané podivenie. „To je ťažká práca pre také dievčatko ako ty.“ Odmlčala sa, aby nazrela do zoznamu. „Teraz vás rozsadím podľa abecedy, ale ty Marjorie, keďže si taká dobrá prekladateľka, radšej zostaň sedieť s Finlayom a... pekne mu prekladaj.“

Marjorie sa usmiala, spokojná sama so sebou, nezachytila učiteľkin posmešný podtón. Mňa celkom potešilo, že budem sedieť pri peknom dievčatku s vrkôčikmi. Pohľadom som prešiel po triede a zbadal Artaira, ako na mňa zazerá. Hneď mi zišlo na um, že preto, lebo chcel, aby sme sedeli spolu. Dnes už viem, že vtedy žiarlil.

Cez prestávku som si ho na ihrisku podal. „Prečo si učiteľke prezradil, že neviem po anglicky?“

Zatváril sa, akoby o mňa nemal záujem. „Aj tak by to všetci čoskoro zistili, či nie?“ Z vrecka vytiahol malý sivomodrý inhalátor, vsunul si ho do úst a nadýchol sa, zároveň stlačil trubicu s náplňou. Pre mňa nič nové. Odkedy ho poznám, vždy nosil so sebou nasávačku. Trápila ho astma, vraveli moji rodičia, čo mi vtedy veľa nehovorilo. Vedel som len to, že niekedy sa nevie poriadne nadýchnuť, a keď si z nej potiahne, uľaví sa mu.

Zrazu mu ju akýsi veľký ryšavý chalan vytrhol z ruky. „Čo je to?“ Podržal si ju do svetla, zrejme aby lepšie videl, aké tajomstvá sa v nej skrývajú. Vtedy som sa prvý raz stretol s Murdom Macritchiem. Bol vyšší a pevnejšie stavaný ako ostatní chlapci a mal šticu výrazných mrkvovočervených vlasov. Neskôr som zistil, že ho volajú Murdo Ruadh a ruadh po galsky znamená červený. Doslova teda Červený Murdo. Tým ho odlišovali od otca, lebo aj ten sa volal Murdo Macritchie. Mal čierne vlasy a prezývali ho Murdo Dubh. Každý nakoniec skončil s prezývkou, lebo väčšina ľudí na ostrove mala rovnaké priezvisko. Červený Murdo mal o niekoľko rokov staršieho brata Angusa. Prezývali ho Anjel, lebo vo svojom ročníku sa stal postrachom spolužiakov a Murdo očividne a usilovne kráčal v jeho šľapajach.

„Vráť mi ho!“ Artair si chcel vziať inhalátor späť, ale Červený Murdo ho zdvihol tak, že naň nedočiahol. Hoci aj môj priateľ mal dosť sily, s Murdom sa nemohol rovnať. Chcel sa pobaviť, a tak hodil inhalátor ďalšiemu chlapcovi, ten zase ďalšiemu a ten ho vrátil Murdovi. Ako všetci školskí tyrani, aj Murdo mal svojich obdivovateľov, lepili sa naňho ako muchy na hovno. Slaboduchých, ale dostatočne prešibaných žiakov, aby sa aj oni nestali jeho obeťou.

„No poď a vezmi si ho, ty zadychčanec,“ dráždil ho posmešne Červený Murdo. A keď sa Artair načiahol, znovu ho hodil jednej svojej muche.

Začul som, ako Artairovi v hrudníku príznačne zachrapčalo, keď sa rozbehol za nasávačkou, strach a poníženie v ňom narastali a spoločne mu zužovali dýchacie cesty. Vtedy som sa vrhol na jedného Murdovho pomocníka a vytrhol mu ju z ruky. „Tu máš.“ Podal som ju priateľovi a ten sa z nej niekoľko ráz nadýchol. Vtom som na golieri pocítil ruku, neodolateľná sila ma ťahala k múru a pritlačila k nemu. Zátylok som si oškrel o hrubú omietku a pustila sa mi krv. „Počuj, vari nevieš, s kým si zahrávaš, ty galský prd?“ Murdo sa sklonil tesne k mojej tvári a vtedy ma omráčil jeho smradľavý dych. „Nevie po anglicky. Nevie po anglicky,“ pokrikoval na mňa, a hoci mi vtedy v hlave nezaplo, musel vyzerať smiešne, lebo sa mi posmieval po galsky. Na ihrisku sa inak nehovorilo. Po anglicky sme sa rozprávali jedine v triede.

„Daj mu pokoj!“ ozval sa tenký chlapčenský hlas, znel však tak autoritatívne, že okamžite utíšil pokrikovanie chlapcov, ktorí sa okolo nás zhromaždili, aby videli, ako si to so mnou Murdo vybaví. Veľká, odporná tyranova tvár sa zamračila, nechápal, čo sa deje. Že by sa v priebehu minúty proti nemu postavili až dvaja. Rozhodol sa, že tomu urobí rázny koniec. Pustil mi golier a obrátil sa. Chlapec nebol väčší ako ja, ale čosi v jeho postoji zastavilo krutovládcu v ďalšom pohybe. V tej chvíli sme už nepočuli nič len svišťanie vetra a dievčenský smiech z druhej strany ihriska, kde skákali cez švihadlo. Všetci sa dívali na Murda. Uvedomoval si, že jeho meno je v stávke.

„Skús mi dačo urobiť... a zavolám staršieho brata.“

Mal som chuť rozosmiať sa.

Table of Contents

Výslovnosť

PROLÓG

Prvá kapitola

Druhá kapitola