Clare Swatman

BEFORE YOU GO

Copyright © Clare Swatman 2017

Translation © 2017 by Zuzana Dudíková

Cover design by Jo Thomson, Pan Macmillan Art Department

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5294-3

Venujem Tomovi, Jackovi a Harrymu

Prológ

* 29. júna 2013 *

Bol horúci deň a jasné slnko ostro kontrastovalo s pochmúrnou atmosférou. Zoe s bledou bezvýraznou tvárou vyliezla z čierneho auta a na vratkých nohách kráčala k nízkej tehlovej budove. Jej matka Sandra za ňou pobehla a chytila ju pod pazuchu.

Napravo od vchodu stál hlúčik ľudí, ktorých vôbec nespoznávala. V intenzívnom svetle poludňajšieho slnka bolo vidieť iba ich obrysy a tiene, niektorí pofajčievali a vyfukovali nepravidelné obláčiky dymu do teplého letného vzduchu. Keď sa k nim Zoe priblížila, jeden z nich jej namiesto pozdravu venoval meravý úsmev. Nevenovala mu však pozornosť.

Matka s dcérou vošli dnu a mlčky postupovali k prednému radu. Zoeina svokra Susan tam už sedela. Oči mala napriek starostlivo nanesenému mejkapu červené a opuchnuté, a keď si sadli vedľa nej, slabučko sa usmiala. Zoe ju inštinktívne chytila za ruku, pevne stisla a držala zovretú na sedadle medzi nimi.

Za sebou počuli šuchot, smrkanie a mrmlanie ostatných smútiacich, ktorí si tiež sadali na miesta. Pohľady všetkých sa upierali dopredu na Edovu truhlu, pyšne tróniacu na podstavci. Zoe hľadela na neosobnú drevenú debnu a nemohla uveriť, že v nej leží telo jej manžela, ktoré bolo vždy silné, pružné a plné života. Pripadalo jej to absolútne nereálne.

A strašne nespravodlivé.

V deň, keď zomrel, bolo tiež veľmi teplo. Zoe ako vždy pobehovala po byte a hádzala si do kabely potrebné veci: laptop, zápisník, jablko, mobil, diétnu kolu, knihu, iPad.

„Ešte niečo tam prihoď a budeš na cestu do práce potrebovať ťažného koňa,“ zamumlal Ed so zubnou kefkou v ústach. Po brade mu stiekla zubná pasta a kvapla na podlahu.

Zoe prevrátila oči.

„Panebože, Ed!“ odsekla, potláčajúc podráždenosť. Vedela, že reaguje neprimerane, veď chcel celú situáciu iba zľahčiť, ale nevedela sa ovládnuť. Vbehla do kúpeľne, odtrhla kus toaletného papiera, zohla sa a poutierala pokvapkanú dlážku, pričom si zalomila necht.

„Doriti!“ zanadávala v návale hnevu. Vystrela sa, prudko otvorila dvierka na kúpeľňovej skrinke a s hrmotom hľadala nožničky. Už meškala a Ed ju rozčuľoval. Potrebuje rýchlo zmiznúť! Našla nožničky, odstrihla si zalomený necht, hodila ich späť do skrinky a tresla dvierkami.

Keď vyšla z kúpeľne do obývacej izby, všimla si, ako Ed ustupuje nabok, aby sa jej vyhol z cesty. Nečudovala sa mu. V posledných dňoch sa stále na niečo zlostila, vrel v nej nevysvetliteľný hnev a dral sa na povrch, pripravený každú chvíľu vybuchnúť. Hoci si to uvedomovala, nedokázala ho potlačiť. To tie hormóny, vravela si. Do čerta aj s hormónmi!

Otvorila skrinku na topánky a načiahla sa po sandále. Ako strčila hlavu dnu, začula, ako Ed čosi hovorí vo vedľajšej izbe.

„Čo?“ vyštekla a zaklonila hlavu, aby ho lepšie počula. Zastal vo dverách, pod bradou si zapínal cyklistickú helmu.

„Idem do práce. Uvidíme sa potom.“

„Čau!“ Len toľko, krátko a prudko. Nemala chuť na rozhovor a Ed to vedel. Obrátil sa a odišiel. O niekoľko sekúnd buchli vchodové dvere, bolo počuť hrkot pri odomykaní bicykla, a Ed bol preč.

Pichlo ju pri srdci, že bola taká nevľúdna, ale ignorovala to a vrátila sa späť ku skrinke.

Vtedy ho videla živého naposledy.

Tú správu sa dopočula až neskôr. Celé dopoludnie sedela na schôdzi, a keď vyšla von, pri stole na ňu čakala jej šéfka Olive s popolavosivou tvárou.

„Olive... stalo sa niečo?“ spýtala sa.

Šéfka chvíľu neodpovedala a jej sa začal zmocňovať strach. Pomýlila sa v niečom? Budú z toho problémy?

„Poď so mnou,“ povedala napokon Olive. Hlas mala nežný a upokojujúci, nie ostrý a nazlostený, čo Zoe ešte väčšmi zmiatlo. Vrátili sa do zasadacej miestnosti, z ktorej Zoe práve vyšla, a šéfka za sebou zavrela dvere.

„Sadni si,“ požiadala ju a ukázala na stoličku vedľa tej, na ktorú si sadla ona. „Prosím.“

Pritiahla si stoličku a nervózne sa posadila na okraj. Ruky sa jej roztriasli.

„Zoe... neviem, ako ti to povedať,“ bez úvodu spustila Olive. „Ed mal nehodu. Zrazil ho autobus.“

Zmĺkla a Zoe zadržala dych, čakala na ďalšie slová, hoci ich vlastne nechcela počuť. Prosím, nepovedz to nahlas, nech to nie je pravda!

Mrazivé ticho prerušilo jemné klopanie na dvere. Zoe sa strhla a Olive sa ponáhľala otvoriť. Zoe sa obrátila k dverám a celý svet sa jej rozpadol na márne kusy.

Stáli v nich dvaja policajní dôstojníci a chceli s ňou hovoriť.

Namiesto slov jej z úst vyšiel pridusený vzlyk. Chcela vstať, ale nohy sa jej podlomili, dopadla späť na stoličku a ruky sa jej roztriasli. Do miestnosti vošla policajtka a Zoe úpenlivo hľadela na Olive, prosila ju pohľadom, aby povedala, že to všetko je iba strašný omyl. Šéfka jej však nepozrela do očí.

Mĺkvo zízala policajtke na topánky, také vyleštené, že sa v nich ostro odrážalo svetlo zo stropných lámp. Predstavovala si tú ženu, ako sa ráno pripravovala do práce. Stála v kuchyni, leštila si topánky a myslela na deň, ktorý ju čakal. Napadlo jej, že bude musieť inej žene oznámiť smrť manžela?

Naďalej nevravela nič, iba upierala pohľad do zeme.

„Zoe?“ oslovil ju ktosi. Zdvihla hlavu.

Spýtavo na ňu pozerali tri páry očí.

„Ja... ja...“ nevládala pokračovať. „Kde je?“ dostala zo seba priškrteným hlasom.

Druhému policajtovi akoby odľahlo, že aj on môže niečo povedať, a pristúpil o krok bližšie. „Odviezli ho do nemocnice Royal Free. Je mi to ľúto, ale lekári už nemohli nič urobiť.“ Zmĺkol, potom pokračoval: „Môžeme vás tam odviezť, ak chcete.“

Bezmyšlienkovite prikývla a vstala. Olive k nej rýchlo podišla, akoby chcela urobiť niečo užitočné.

„Poď, pomôžem ti zobrať veci.“ Chytila ju pod pazuchu a vyviedla von.

Zoe sa vrátila k svojmu stolu, vzala si kabelu, zvesila sveter z operadla stoličky a skontrolovala, či tam niečo nenechala.

Potom spolu s Olive kráčali za policajtmi, ktorí ich vyviedli von z kancelárie. Šéfka jej pomohla nasadnúť do policajného auta. Na ulici bolo nezvyčajne ticho. Zoe si pomaly uvedomovala, že musí svojim blízkym oznámiť, čo sa stalo, a kým auto potichu smerovalo k nemocnici, vyťukala známe číslo. Ako prvej volala svojej najlepšej priateľke Jane.

„Ahoj!“ ozvala sa hneď po prvom zvonení. Jej veselý, ľahkovážny tón znel tak neskutočne, že sa Zoe nezmohla na slovo.

„Zo, čo sa stalo?“

„Ed...“ Hlas jej zlyhal a len s námahou zo seba súkala ďalšie slová. „Ed mal nehodu a...“ nevládala dokončiť. Nemohla vysloviť to strašné slovo. A ani nebolo treba.

„Dočerta, Zo, kde si? Idem za tebou!“

„Royal Free,“ odpovedala pošepky.

„Hneď som tam!“

Len čo skončila hovor, zastali pred nemocnicou. Už nebol čas volať nikomu inému. Lúče zapadajúceho slnka dodávali hnedej tehlovej budove nemocnice zvláštny gotický výzor a zvýrazňovali jej obrysy na jasnej oblohe. Zoe vystúpila z auta. Nohy sa jej triasli, potkla sa a policajtka – mrzelo ju, že si nepamätá jej meno – ju chytila za ruku, aby nespadla. Spolu vošli do dverí, ktoré sa za nimi zavreli. Zoe mala pocit, že sa prepadla do pekla.

Zaviedli ju do malej miestnosti s radom stoličiek niekde v útrobách nemocnice. Kým čakala, slepo hľadela na plagáty na stene, odporúčajúce poradenstvo pri strate blízkej osoby a depresii, čítala slová, ale nevnímala ich. Sústredila sa na to, aby na nič nemyslela, vložila do toho všetky sily, ktoré jej ešte zostali. Vtom začula známy hlas. Zdvihla hlavu, zbadala Jane a rozbehla sa k nej. Zostali stáť bez slov, tuho sa objímali a Zoe vzlykala hlasnými mocnými vzlykmi, ktoré jej lomcovali celým telom.

„Je... je mŕtvy,“ dostala zo seba, pregĺgajúc slzy.

„Ach, Zoe, Zoe, Zoe...“ opakovala Jane, stískala najlepšiu priateľku a hladkala ju po chrbte. Stáli tak, až kým sa neutíšila, a potom si sadli, držiac sa za ruky.

„Dnes ráno som naňho bola taká zlá!“ vyhŕkla Zoe. „Ani sa na mňa nepozrel. Určite ma nenávidel!“

„Zoe, nehovor tak. Ed ťa zbožňoval a vedel, že ho ľúbiš. Prosím ťa, nerozmýšľaj takto.“

„Bola som naňho nazlostená a pritom nič neurobil! A ani som sa s ním nerozlúčila... Teraz je mŕtvy a už mu nikdy nebudem môcť povedať, ako veľmi ho ľúbim. Je neskoro. Čo teraz budem robiť?“

Než Jane stihla odpovedať, prišiel lekár a odviedol ich k Edovi, aby ho identifikovali. Zoe ako omámená počúvala doktora, ktorý vysvetľoval, že Eda zrazil autobus, nemal však šancu prežiť, a keď ho priviezli do nemocnice, bol už mŕtvy. Slová „ťažké poškodenie mozgu“ a „nedalo sa už nič robiť“ jej išli jedným uchom dnu a druhým von a radšej nemyslela na to, či mal Ed veľké bolesti. Zamestnávala ju iba jedna otázka: Prečo? Prečo ho nechala odísť z domu a nepovedala mu, že ho ľúbi? Keby ho objala, posunula jeho odchod o niekoľko minút, bol by teraz živý a mohli všetko vyriešiť, tým si bola istá. Mala ho do práce zaviezť, nedovoliť mu ísť na bicykli, ktorý tak neznášala – vždy sa bála, že sa poraní alebo ho niečo zrazí.

Lenže už je neskoro. Ed je mŕtvy. Božemôj, Ed je mŕtvy!

Ledva vnímala, keď ju viedli k lôžku. Pokrytý ranami – hoci ho umyli najlepšie, ako vedeli, na tvári a hrudi mal stopy krvi – tam ležal jej Ed a ona sa ho nesmierne túžila dotknúť, objať ho a povedať mu, že sa uzdraví a všetko bude dobré. Už to však nikdy neurobí.

Obrátila sa a kráčala preč, opierajúc sa o Jane, ktorá ju držala okolo pliec.

Nasledujúce hodiny si pamätala iba hmlisto. Sedela v čakárni, akísi ľudia jej nosili čaj, vraveli chlácholivé slová, ktoré prehlušoval hrkot mobilných lôžok. Prišla Edova mama Susan a obe ženy sa dlho objímali, zmorené ťažkým žiaľom.

Teraz sedela v pohrebnej sále. Prešlo len desať dní a stále to tak veľmi bolelo, že ledva vládala dýchať.

Z hĺbky hrude sa jej vydral vzlyk, vyletel z úst. Utlmila ho rukou, usilovala sa pozbierať a mama jej povzbudzujúco stisla ruku.

Obrad sa začal.

Zoe so suchými očami počúvala kňaza, ktorý tichými, láskavými slovami opisoval jej manžela.

A potom prišiel rad na ňu. Bála sa, že to nezvládne, sľúbila to však Edovej matke. Vyšla na pódium s pokrčeným papierom v ruke a pozrela sa na tváre pred sebou, na všetkých tých, čo mali radi Eda a majú radi ju. Vedela, že musí niečo povedať. Podišla k mikrofónu.

„Napísala som si zopár slov, ale teraz neviem, či sú správne.“ Hlas sa jej zatriasol a jej mama sa pohla, akoby ju chcela ísť podoprieť. Zoe jemne pokrútila hlavou a zhlboka, prerývane sa nadýchla. „Posledných pätnásť rokov bol Ed celým mojím životom. Znamenal pre mňa všetko a priznám sa, že predstava, že budem ďalej existovať bez neho, mi pripadá ako kráčať po nekonečnej otvorenej púšti bez nádeje, že nájdem vodu. Hoci sa pominul len pred pár dňami, už teraz mám pocit, že žijem polovičný život. Hovorí sa, že čas všetko zahojí, ale ja to nechcem. Nechcem, aby spomienky naňho a na náš spoločný život vybledli. Chcem si ich navždy udržať v pamäti, aby mi pomohli prežívať temné dni, ktoré ma čakajú.“

Zmĺkla a pozrela si na ruky zopäté tak pevne, až jej zbeleli hánky.

„Vždy budem ľutovať veci, ktoré som povedala, i tie, čo som nevyslovila. Už nikdy nebudem mať možnosť zmeniť to, čo som urobila v deň, keď zomrel, či v predchádzajúcich mesiacoch a rokoch. Uvedomujem si, že sa to nedá, preto si v pamäti uchovám spomienky na šťastné časy a zabudnem na všetko zlé...“

Opäť zmĺkla, zdvihla hlavu a pohľad sa jej stretol s Janiným. Priateľkina tvár bola bledá a uťahaná, vyzerala ako pochmúrna verzia jej zvyčajného výzoru.

„Dúfam, že aj vy urobíte to isté. Spomínajte na Eda s láskou. Som rada, že tu všetci ste, neviem, čo by som si bez vás počala. Ďakujem vám...“ Vtom jej zlyhal hlas, zaliali ju slzy a vrátila sa späť na svoje miesto, do maminho náručia.

Obrad pokračoval, no Zoe nevnímala, čo sa hovorilo. Keď prišiel koniec, okolo truhly sa zatiahol záves a začala hrať Edova obľúbená pesnička Under My Thumb od Rolling Stones. „Nie!“ vykríkla, odvrátila sa, zakryla si tvár rukami a usedavo sa rozplakala. Keď sa spamätala, Ed bol navždy preč.

* 16. augusta 2013 *

Zoe stála pri okne, masírovala si spánky a pozorovala dážď stekajúci po špinavom skle. Ladilo to s jej rozpoložením – klepot dažďa na okne znel ako vzdialený tlkot jej vlastného srdca a kvapky pripomínali jej slzy.

Dívala sa na rozmazaný obraz záhrady za sklom. Neprešli ešte ani dva mesiace, a už je zarastená a zanedbaná. Ruže v kvetináči ovísali pod vlastnou váhou, burina a bodliaky sa hrdo týčili na malom kúsku pôdy, drevený chodník bol klzký od machu a dažďa. Nakrátko zavrela oči a predstavila si Eda, ako zohnutý starostlivo sadí, strihá, okopáva. Maličká záhradka, jeho radosť a pýcha, bola jedným z dôvodov, prečo kúpili tento byt. Teraz by sa o ňu mala starať ona, ale ešte sa ani neodhodlala vyjsť von. Ťažila ju pri srdci predstava, že tam bude sama, bez manžela.

Strčila ruku hlboko do vrecka svetra a nahmatala blister s liekmi. Pozrela na hodinky. Prešli ešte len dve hodiny, čo si dala poslednú tabletu, a ešte sa jej z nej motali nohy. Potrebovala však ďalšiu. Sú to predsa antidepresíva a ona je v depresii. Pomôže jej nemyslieť na nič. Strčila si ju do úst a nasucho prehltla, až ju naplo.

Odvrátila sa od okna, prešla kuchyňou a odomkla zadný vchod. Kľúč sa zasekol, musela sa s ním trochu potrápiť. Napokon dvere so šťuknutím povolili. Otvorila ich dokorán a vyšla von. Dážď bol taký silný, že jej hneď zmáčal vlasy, prilepili sa jej na tvár. Nevšímala si to. Prešla po štrku na drevený chodník, sklonila sa a vytrhla bodliak, nevnímajúc pichliače, čo sa jej vryli do pokožky. Nazlostene ho odhodila na zem, vytrhla ďalší a ďalší. Zúrivo trhala burinu za burinou, rastliny lietali vzduchom a lupene z kvetov padali na zem. Zoe si vybíjala zlosť na mieste, ktoré Ed najväčšmi miloval. A hoci sa jej pri tom neuľavilo, nevedela prestať.

Dážď jej bubnoval po hlave, premočil šaty, ktoré sa jej prilepili na telo, ale necítila chlad – vlastne necítila nič. Keď už nebolo čo trhať, zvrtla sa a prekročila kopu premočenej zelene, ktorú tam nahádzala. Voda jej kvapkala z obočia, pier, líc. Stúpila na mokré drevo chodníka, že sa vráti dnu. Noha sa jej však zviezla po šmykľavom povrchu a vyletela hore. Zoe stratila rovnováhu, spomalene vnímala, ako sa zakláňa dozadu, mávajúc rukami a snažiac sa zachytiť, aby nespadla. Naokolo však nebolo nič, a tak dopadla horeznačky na mokrú hlinu, až jej vyrazilo dych. Vykríkla a potom hlavou narazila na keramický kvetináč, odrazila sa a s tupým zadunením odkväcla na zem. Prenikla ňou intenzívna bolesť, tá však rýchlo pominula a všetko zastrela čierna tma.

1

* 18. septembra 1993 *

Hneď ako som sa zobudila, hoci oči som ešte mala pevne zatvorené, vedela som, že niečo sa zmenilo. Kým som sa s ťažkosťami usilovala zistiť, čo to môže byť, napadla mi bláznivá myšlienka: možno to všetko bol len strašný sen a Ed vôbec nezomrel! No potom som si spomenula, čo všetko sa udialo, a stiahlo mi žalúdok. Svaly mi zovrelo v kŕči a na chvíľu som mala pocit, že tenké vlákno, ktoré ma drží pripútanú k zemi, sa možno úplne pretrhne.

Čím to ale je, že dnešné ráno je také čudné?

Hoci som mala zatvorené oči, vnímala som, že izba je zaliata svetlom. To bolo zvláštne, pretože zvyknem spať v tme. Žeby som včera večer zabudla zatiahnuť závesy? Možno... Ale ešte niečo bolo iné.

Potom sa mi v mysli objavila nejasná, hmlistá, pomaly sa vzďaľujúca spomienka. Bola som v záhrade. Pršalo a ja som zúrivo plela burinu – to som si pamätala. Ale potom som si už nespomínala na nič.

Zostalo len prázdne miesto s krátkymi náhodnými výjavmi: pád, bolesť v hlave, ruže, Janina tvár, ostré svetlá... a ďalej už nič.

Žeby som bola v nemocnici? Možno áno. Spadla som, udrela si hlavu a teraz ležím v nemocničnej posteli.

To mi celkom dávalo zmysel, ale úplne nezodpovedalo tomu čudnému pocitu. Ešte asi minútu som ležala so zatvorenými očami a načúvala zvukom okolo. V radiátore sa ozývalo klopkanie, akoby sa iba práve teraz začalo kúriť. V diaľke bolo počuť rádio, hrkotanie v kuchyni, šum sprchy, ktosi si popiskoval. Bolo mi to známe a určite to nepripomínalo nemocničné prostredie.

Konečne som otvorila oči a zaostrila na rozmazaný svet. Nad sebou som videla biely strop pomaľovaný kruhmi a polkruhmi ako strop mojej detskej izby. Ten vzor som nevidela už celé roky. Dokonca tam ešte bol aj ružový odtlačok, presne taký, aký sa mi podarilo vyrobiť, keď som po sestre hodila rúž a netrafila som. Pokrútila som hlavou, popletená spomienkami. Aj lampa so sivým tienidlom, visiaca uprostred, bola akási známa. Spomienka sa vynorila v mysli a trčala tam, čakala, kedy zapadne do správneho obdobia ako neodbytné dieťa, ktoré vás neprestajne ťahá za kabát a vyžaduje si pozornosť.

Zablúdila som pohľadom doprava. Uvidela som bielizník z borovicového dreva pokrytý nálepkami a na ňom zrkadlo so žiarovkami. Hoci na ňom chýbali toaletné potreby, spoznala som ho.

Srdce sa mi rozbúchalo a prudko som sa posadila. Tĺklo tak divo, že som sa ledva vládala nadýchnuť.

Bála som sa obzrieť okolo seba, no musela som. Keď som otočila hlavu, uvidela som drevenú skriňu, presne ako som predpokladala. Jedny dvere boli otvorené a vnútri viseli prázdne vešiaky. Pred skriňou stál čierny kufor a lepenková škatuľa, na ktorej bolo čiernou fixkou naškriabané: Zoeine veci a vedľa usmiata tvár s vystrčeným jazykom. Na nej trónila škatuľa od vína s vytlačeným logom obchodu reťazca Threshers, prelepená bielou páskou, na ktorej sa opakovalo slovo: POZOR!, napísané červenými písmenami. Nemusela som sa pozrieť, aby som vedela, že je plná mojich vzácnych cédečiek, s láskou roztriedených predchádzajúci večer.

Blúdila som pohľadom po izbe: háčik na dverách, kde by normálne visel župan, na dlážke starý CD prehrávač zabalený v bublinkovej fólii, pracovný stôl bez papierov a pier, len s hrnčekom s tupými ceruzkami a fixkou. Bola to moja stará detská izba a vyzerala presne tak ako v deň, keď som sa z nej odsťahovala, lebo som odišla študovať na univerzitu.

Srdce mi stále divo bilo, tak som sa nadýchla, aby som ho upokojila. Vravela som si, že o nič nejde, je to iba sen a pamäť sa so mnou zahráva. Len rýchlo zaspať a keď sa zobudím, všetko bude normálne – nech už normálne znamená čokoľvek.

Položila som si hlavu na vankúš a zavrela oči. Nevydržala som však a znovu ich pootvorila. Nič sa nezmenilo.

Dočerta, čo sa to deje?

Odhodila som perinu, švihla nohami cez bok postele a opatrne podišla k zrkadlu. Siahalo od zeme asi do výšky pása, takže som najprv uvidela krátke pyžamové nohavice a tielko – pyžamo, ktoré som na sebe nemala asi osemnásť rokov. Bála som sa toho, čo uvidím, no opatrne som si sadla na okraj stoličky a pozrela do zrkadla.

Prekvapene som zhíkla. Nie preto, lebo by som uvidela niečo strašné. Zbadala som seba. Ale nie vo veku tridsaťosem rokov, s tmavými kruhmi a vráskami pod očami a hlbokou ryhou vrytou uprostred čela. Pozerala som na svoju osemnásťročnú tvár s rozžiarenými lícami, bez vrások a s rozmazaným čiernym mejkapom okolo očí, vďaka ktorému som vyzerala ako Alice Cooper. Vlasy som mala odfarbené zvláštnou tmavočervenou farbou a trčali mi okolo hlavy na všetky strany ako svätožiara. Roztrasenou rukou som si ich uhladila, potom som zagánila na svoj odraz v zrkadle a vystrúhala grimasu. Čelo sa mi nepokrčilo a nezvráskavelo ako zvyčajne, ale zostalo hladké a zvláštne elastické.

Nahlas som sa rozosmiala. Ten zvuk ma samu tak prekvapil, až som sa strhla. Už dávno som ho nepočula. Bola to však primeraná reakcia, pretože celá situácia bola totálne absurdná.

Ako je možné, že sa to deje?

Uvažovala som, že sa vrátim do postele, strčím hlavu pod vankúš a budem sa tváriť, že nič z toho sa nestalo. Bola som však zvedavá. Áno, aj zhrozená a zmätená, ale najmä zvedavá, čo sa bude diať ďalej. Lebo som vedela, že to nie je iba sen. Neviem, ako som na to prišla, ale vedela som to. Bolo to prosto skutočné. Nech to vyznieva akokoľvek bláznivo, cítila som, že som sa ocitla v inom čase.

Ani náhodou som netušila, čo mám robiť. Čo má človek spraviť, keď sa zobudí v minulom živote? Existuje na to nejaká príručka či pokyny, ako postupovať? A ako dlho potrvá, kým sa to skončí a vrátim sa do skutočného života? Deň, týždeň, mesiac? Zostane to tak navždy? Pri tej myšlienke som sa striasla.

Vstala som. Pri nohách postele ležala kopa pokrčených šiat, skopaných v spánku. Jasne som si pamätala, ako som si donekonečna vyberala, čo si oblečiem dnes, v prvý deň na univerzite. Sťahovala som sa do Newcastlu a bola som vo vytržení. Trochu som sa aj bála, ale väčšmi som sa tešila.

„Už sa neviem dočkať, kedy odtiaľto vypadnem!“ povedala som najlepšej kamarátke Amy. Bolo to však len chvastanie. Pravda bola, že svoj domov v Doncastri s mamou, otcom a mladšou sestrou Becky som milovala. Pravdaže, občas som si sťažovala, no vedela som, že rodičia ma ľúbia, a to bola jednoducho istota. Presťahovať sa do Newcastlu, kde som nikoho nepoznala, bude obrovská zmena. Ešte stále som však nemohla uveriť, že som znovu bola tým vyplašeným dievčaťom.

Zhodila som zo seba pyžamu a obliekla si oblečenie z konča postele: čierno-biele pásikavé pančuchy, úzke krátke čierne šaty a veľký vyťahaný sveter. Obzrela som sa v zrkadle. Čudné, ale cítila som sa dobre.

Pohľadom som skontrolovala nočný stolík. Hľadala som mobil, no potom som cmukla a pokrútila hlavou (ktovie, či cmukám aj zo spánku, napadlo mi a usmiala som sa pri predstave, aké by to bolo smiešne pre niekoho, kto by sa na mňa díval). Bol predsa rok tisícdeväťstodeväťdesiattri, a vtedy som mobil ešte nemala. Nikto ho nemal, iba manažéri, ktorí si prikladali obrovské nemotorné tehly k uchu. Na stolíku stál rádiobudík a na ňom svietil čas: osem hodín a desať minút.

Pobrala som sa dolu schodmi na prízemie skontrolovať, čo sa tam deje.

Spomenula som si, ako mi mama raz hovorila, že keď som odišla na univerzitu, preplakala celé tri dni. Nikdy som jej to neverila, veď plakať som ju videla málokedy. Vždy sa o niekoho starala a nemala čas venovať sa svojim citom. Preto sa mi to zdalo nepravdepodobné.

Keď som zišla dolu, nazrela som cez pootvorené dvere a pozorovala ju, kým si uvedomila, že tam som. Vyzerala tak mlado! Vlasy nemala šedivé, ale tmavohnedé, bola štíhla a na sebe mala blúzku, nie jeden z tých voľných pulóvrov z Marks and Spencer, ktoré nosí teraz. Bola veľmi pekná – už som zabudla, že tak vyzerala. Z rádia znela hovorená reč a mama pomaly jednou rukou vyberala taniere a hrnce z umývačky riadu a v druhej držala vreckovku, ktorou si občas utrela oči. Srdce sa mi zalialo láskou.

Vtom sa dolu schodmi prirútila Becky a prelomila čaro okamihu.

„Čo tam stojíš?“ spýtala sa. Hľadela som na ňu a nevedela, čo odpovedať. Bola som prekvapená, ako vyrástla. Je odo mňa o štyri roky mladšia, ale vždy som ju považovala za malú, a keď odrazu dospela, zaskočilo ma to. Teraz som ju videla takú, akú som si ju pamätala z mladosti.

Je tu však aj niečo iné: Becky videla mňa, čo znamenalo, že celá situácia je naozaj skutočná.

Sestra nečakala na odpoveď a pretisla sa okolo mňa do kuchyne. „Mami, kde mám hokejový výstroj?“ zamrnčala.

Mama sa vystrela. „Tamto, zlatko,“ odpovedala a ukázala na úhľadne vyžehlenú kôpku šiat na kredenci. Naša zlatá mamička s trpezlivosťou svätice!

Potom si všimla aj mňa a jemne sa usmiala.

„Ahoj, moja. Tak čo, pripravená?“

Takže aj mama ma vidí. Dobre. Nadýchla som sa a neisto sa na ňu usmiala. Normálne by som zľahka prehodila niečo ako: „Jasné, už sa neviem dočkať, kedy odtiaľto vypadnem!“

Ale keďže som videla, aká bola pred chvíľou nešťastná, nedokázala som to. „Áno, všetko je už zbalené,“ povedala som namiesto toho a pozrela jej do opuchnutých očí. Podišla som k nej a objala ju. Vyzerala prekvapene a trvalo jej niekoľko sekúnd, kým zareagovala. Vdýchla som do seba ľaliovú vôňu jej mydla a nostalgicky si zaspomínala, aký jednoduchý bol vtedy život. Kiežby to tak bolo aj teraz! Kiežby som nemusela myslieť na nič iné iba na to, kedy odídem, čo si dám na raňajky a akých nových priateľov si nájdem.

Odtiahla som sa a všimla si, že mama sa trošku zamračila. Pravdepodobne sa čudovala, prečo ju objímam. Ako tínedžerka som sa tak nesprávala – zaoberala som sa sama sebou a nevšímala si, či je mama smutná. Skôr by som ju vôbec nevnímala a narobila neporiadok v pekne upratanej kuchyni, ako ju objala, lebo bola smutná.

Správať sa ako dospievajúca bude tuším ťažké. Už taká predsa nie som. No musím to skúsiť.

Odstúpila som a napustila vodu do varnej kanvice.

„Dáte si čaj?“

„Áno, ja si prosím.“

„Aj ja,“ zavrčala Becky, ktorá stála pri škatuli s cereáliami Cheerios a hádzala si ich do úst, akoby mesiac nejedla.

Šťukla som tlačidlom na kanvici, sadla si za stôl a čakala, kým voda nezovrie.

„Kde je ocko?“ Nemohla som sa dočkať, kedy ho uvidím.

„Pred chvíľou vybehol von po noviny,“ odpovedala mama a prstami nakreslila do vzduchu otázniky. Všetky sme vedeli, že keď otec vybehne von „po noviny“, znamená to, že si ide tajne zapáliť. Vždy keď sa vrátil, páchol od cigariet a z vrecka košele mu trčala škatuľka, všetky tri sme sa však tvárili, že to nevidíme, a on zasa, že to nevie. Nechápem, prečo to tak bolo. Prevrátila som oči a pozorovala mamu, ako sa motá po kuchyni. Otvorila zásuvku, utrela neviditeľnú škvrnu na kredenci, zohla sa a zbierala cereálie spod Beckiných nôh.

„Nemusíš po nej upratovať, môže to urobiť aj sama.“ Ukázala som hlavou na cestičku vysypanú omrvinkami.

„Ty čuš!“ nazlostene odsekla sestra.

„To je jedno, moja. Aj tak budem upratovať.“

„Ale...“ začala som, no zháčila som sa. Nezniesla som, že Becky sa k mame správa ako k slúžke, lenže uvedomovala som si, že ja som bola presne taká istá. Zahryzla som si teda do jazyka, vstala a ponalievala čaj. Do šálok som pridala mlieko, pre mamu sladidlo, pre Becky jednu kocku cukru, pre mňa len mlieko.

„Dáš si raňajky, moja?“

Bolela ma hlava. Jemne som si pošúchala čelo.

„Nie, ďakujem. Vezmem si hore čaj a idem sa nachystať.“

„Dobre, uvidíme sa o chvíľu. Len nech ti to netrvá dlho, ocko chce vyraziť čo najskôr.“

Prikývla som a vybehla po schodoch. Čaj som položila na dlážku k posteli a znovu si ľahla. Potrebovala som chvíľu na premýšľanie.

Z dňa, ktorý ma čakal, som si nepamätala veľa. Vedela som však, čo príde. O niekoľko hodín sme s mamou a ockom mali poznášať všetky moje veci do auta, zakývať Becky, ktorej dovolili zostať doma, aby mohla ísť na hokejový tréning a na obed do mesta s kamarátkami, a vybrať sa do Newcastlu. Srdce mi bude búchať od strachu, keď budeme prechádzať neznámymi ulicami. Potom prídeme k domu, kde budem bývať, vyložíme veci z auta a zostanem sama – po prvý raz v živote, len ja a moji noví spolubývajúci.

A vtedy mi to došlo. Pochopila som dôvod, prečo som sa vrátila do minulosti. Nemohla som uveriť, že mi tak dlho trvalo, kým som si to uvedomila.

V ten deň som prvý raz uvidela Eda. Môjho Eda, za ktorým smútim už dva mesiace, ktorého smrť ma zastihla nepripravenú, zdrvila a naplnila trpkosťou!

Prevrátila som sa na bok, zovrela si žalúdok a nadychovala sa plnými dúškami.

Znamená to teda... neodvážila som sa na to ani pomyslieť...

Je možné, že po dvoch mesiacoch oplakávania, prázdnoty, pocitu, že mi vytrhli srdce z hrude, snívania o tom, ako by som ho pohladkala po strnisku na tvári, odhrnula mu vlasy z očí, objala a pritisla si ho k sebe... Naozaj je možné, že ho znovu uvidím a to všetko sa skutočne stane?

Zakrútila sa mi z toho hlava. Hoci som tomu ešte stále neverila, nevedela som sa dočkať!

Vrčanie motora ma zrejme uspalo, pretože keď som otvorila oči, ocko práve vypol motor a za malý okamih, keď sa mama na mňa usmiala zo sedadla spolujazdca, som sa znovu ocitla v roku deväťdesiattri. Spokojne som sa usmiala.

Potom som si však uvedomila realitu a po tele mi prebehli zimomriavky.

„Je ti niečo, zlatko? Nejako si zbledla.“

Vystrela som sa, utrela si slinu z kútika úst a pokrútila hlavou.

„Nič, len som na chvíľu zaspala.“

Otec vyprskol. „Jasné, to sme mohli tušiť!“

„John, daj jej pokoj!“

„No a čo? Je ešte vo vývine, vtedy všetci veľa spia.“ Otec kývol hlavou von z okna. „Pozri, tvoj nový domov.“

Vykukla som a obzrela si domček, v ktorom som mala počas štúdia bývať. Pripadal mi známy ako vlastná tvár a vyčaril mi na tvári úsmev.

Vyliezli sme z auta. Ošúchané dvere domu v radovej výstavbe boli otvorené, vyšla z nich žena v strednom veku, ktorú som hneď spoznala, a zišla po chodníku k nám.

„Dobrý deň,“ pozdravila a s milým úsmevom podala otcovi ruku.

„Ja som John,“ predstavil sa a pevne jej potriasol ruku.

„John Morgan. A toto je moja manželka Sandra.“

Žena sa potom obrátila ku mne. „Takže ty si Zoe,“ povedala a tiež mi podala ruku. „Som Janina mama Cara. Teší ma.“

„Dobrý deň,“ zamumlala som a usilovala sa nedať najavo, že už ju poznám.

Odniesli sme moje veci do domu a uložili ich do prvej izby.

„Vyberiem kanvicu,“ navrhla mama a pretrhla pásku na jednej z krabíc.

„Netreba, čaj už je pripravený,“ podotkla Cara a zaviedla nás do kuchyne.

Kým sa s ňou mama s otcom rozprávali, vybehla som na poschodie poobzerať sa po dome, než prídu ostatní. No hneď pri druhej izbe som zastala. Chrbtom ku mne v nej stála známa postava s plavými vlasmi vypnutými do vysokého chvosta a vešala si džínsy do skrine. Obrátila sa a jej mladá krásna tvár sa rozsvietila v širokom úsmeve.

„Ahoj, ja som Jane! Ty budeš určite Zoe. Poď ďalej a sadni si – ak si nájdeš miesto.“ Odhrnula kopu šatstva nabok, aby som sa mala kam posadiť. Sadla som si na okraj postele a premýšľala, čo povedať niekomu, koho poznám tak, ako poznám seba, a napriek tomu sa s ním stretávam po prvý raz. Bože, prečo na toto neexistuje nejaká príručka? Všetko by bolo ľahšie.

„Teší ma, že som ťa spoznala,“ vysúkala som zo seba.

„Aj mňa. Dúfala som, že prídeš prvá.“

Super, to je dobrá správa. Ostatní teda ešte neprišli. Obzrela som si jej izbu a usmiala sa. „Takže tu budeme iba dve dievčatá. Ktovie, kedy prídu ostatní?“

Mykla plecom. „Čo ja viem. Len dúfajme, že to nebudú nejakí úchyláci.“ Žmurkla na mňa. Uškrnula som sa a v tej chvíli som sa uvoľnila. Toto je predsa Jane, už vyše pätnásť rokov moja najlepšia priateľka. Nemusím sa ničoho obávať.

„Ako sa tí chalani vlastne volajú?“

„Rob, Simon a Ed,“ odvetila som hneď, možno veľmi rýchlo. Pri poslednom mene sa mi hlas zasekol a Jane trochu zvážnela.

O sekundu sa však už znovu naširoko usmievala. „Možno sa s niektorým dáme dokopy! Vieš, románik medzi spolubývajúcimi, čo rýchlo prejde a potom je to po celý rok akési čudné. Určite sa také niečo stáva, nie? Myslím, že je to dokonca pravidlo.“

Začervenala som sa. „Áno, niekedy to tak chodí.“

Jane sa nedala odradiť mojou rezervovanou odpoveďou, sadla si na posteľ vedľa mňa a pokračovala: „Viem, že to znie otrepane, ale čo študuješ? Ja divadelnú drámu. Rodičia chceli, aby som chodila na poriadnu vysokú školu, ale nie som na to dosť múdra. Podľa mňa to bude zábava.“

„Francúzštinu a marketing.“ Vyzerá to ako poriadna nuda, preto to trochu rozviniem: „Prišlo mi užitočné vedieť jazyk a niečo, čo sa do robiť ako normálna práca.“ Mykla som plecom.

„Fíha, ambiciózne dievča! To sa mi páči!“ Vzala z kopy pulóver a začala ho skladať. „A čo ešte? Hudba, filmy, koníčky? A čo frajeri? Alebo si tajná lesbická šampiónka v karate, ktorá inklinuje k džezu?“

„Haha, bodaj by som bola taká zaujímavá!“ prehodila som so smiechom. „Nie, som celkom obyčajný typ. Zaujíma ma rock,“ ukázala som na svoje šaty, „a som tak trochu bifľoška. Môj obľúbený film je Návrat do budúcnosti, lebo pokladám za úžasné cestovať v čase.“ Až vtedy som si uvedomila význam svojich slov. „A nijaký frajer. Ani frajerka.“ Pravdaže, nejakých frajerov som predtým mala, ale nemala som chuť o nich hovoriť. „A ty?“

„Ak mám byť úprimná, nemám sa veľmi čím chváliť. Rodičia by povedali, že som si premárnila mladosť popíjaním v parkoch a vôbec sa nevenovala štúdiu, ale to je teraz jedno, veď som tu a môžu byť na mňa pyšní!“ Zagúľala očami a pokračovala: „Mala som frajera, volá sa Rich, ale odišiel do Plymouthu. Oznámila som mu, že náš vzťah tým činom nemá význam, takže ho už asi neuvidím. Na druhej strane, mám tu teraz šancu spoznať fešného sexi ragbistu, no nie?“ Šibalsky sa uškrnula, ale než som stihla odpovedať, počuli sme na schodoch ťažké kroky.

Telo mi zmeravelo, hoci som si bola istá, že to nie je Ed.

O niekoľko sekúnd sa spoza dverí vystrčila hlava s peknou tvárou a šticou tmavých vlasov.

Bol to Rob a pri pohľade naňho som sa hneď uvoľnila.

„Je tu ešte niekto, či len tieto baby?“ spýtal sa a zastal vo dverách.

„Poď ďalej,“ povedala Jane. „Ty si ktorý?“ Usmial sa. „Rob. Ten najkrajší,“ dodal.

Aj ja som sa usmiala. Áno, Rob bol najkrajší, ale totálny sukničkár, ktorý sa pred koncom mesiaca vyspal s polovicou prváčok. A nie je to Ed, samozrejme.

„Teší ma, fešáčik,“ povedala som. Rob sa hodil na posteľ vedľa mňa a pohodlne si natiahol nohy.

Kým sa Jane a Rob zoznamovali, obzerala som si v izbe čierne bodky v kúte, kde sa usadila pleseň, štvorčeky tmavšej farby a mastné krúžky po lepidle, ktoré tam zostali po plagátoch, a myslela na to, aký neskutočný deň prežívam.

Z neznámych dôvodov som sa zobudila v roku tisícdeväťstodeväťdesiattri, keď som mala osemnásť rokov. Netušila som, či to je iba na jeden deň alebo na dlhšie, no v tej chvíli mi to bolo jedno, lebo jediné, na čo som dokázala myslieť, bol Ed. Ak tento deň bude pokračovať tak ako v minulosti – doteraz mal rovnaký priebeh, nemala som teda prečo pochybovať –, čoskoro sa s ním stretnem. Nebude to Ed, akého som poznala teraz. Bude taký, aký bol, keď sme sa zoznámili: mladý, sexi, mierne arogantný chalan, ktorý sa mi páčil, ale do ktorého som sa spočiatku vôbec nezaľúbila. Žiadny záblesk či iskrenie, len ja a chlapec, s ktorým som sa spriatelila, a široký výber možností, kam sa bude uberať naša budúcnosť.

Bude však ťažké, až takmer nemožné správať sa, akoby som sa s ním nikdy predtým nestretla. Veď som ho ľúbila i nenávidela, objímala, upokojovala ho, ale aj hádala sa s ním, a potom ho stratila a oplakávala. Ako zabudnem na všetky tie zážitky? Vôbec som si to nevedela predstaviť.

„Čo na to povieš?“ Strhla som sa a vrátila sa späť do reality. Jane a Rob na mňa spýtavo pozerali, čakajúc na odpoveď.

„Prepáčte, nepočúvala som. Čo ste hovorili?“ Dúfala som, že nepostrehli, ako sa mi zatriasol hlas.

„Nepohľadáme nejaký miestny hostinec?“ spýtal sa Rob.

„Dáme si rýchle pivko, kým dorazia ostatní.“

„To je dobrý nápad!“ Potrebujem odvahu na ďalšie hodiny. Vypiť si mi určite pomôže. Rýchlo som vstala.

„Len si prenesiem veci do izby, než odídu naši.“

Zbehli sme po schodoch rozlúčiť sa a otec mi ponosil tašky a škatule do izby vedľa Janinej.

„Dávaj si pozor, moja.“ Mama ma silno objala a mne sa oči zaliali slzami. „Určite mi zavolaj a čo najskôr nás príď domov pozrieť.“

„Ale zase nie veľmi skoro. Chcem si v tvojej izbe zariadiť ubytovanie s raňajkami,“ uškrnul sa otec a narýchlo ma objal. Potom nasadli do auta, zakývala som im a zmizli v diaľke, nechávajúc ma napospas novému životu. Dokážem to. Budem znovu prežívať študentský život. Zatiaľ je to len jeden deň a možno práve ten, ktorý som si želala, aby sa po Edovej smrti vrátil.

„Poďme teda,“ vyhlásila som, vzdychla si a vystrúhala úsmev na tvári. Všetci traja sme sa pobrali po chodníku do nášho lokálu.

Keď sme prešli cez otáčavé dvere, pocítila som závan nostalgie. Už je to dávno, čo som tu bola naposledy. Zaplavili ma spomienky – predstavila som si Eda pri biliardovom stole, s hlbokými vráskami na čele, ako sa mierne opitý sústredí na trafenie čiernej gule, s krígľom piva na kraji stola. Spomenula som si, ako sa Jane raz tak opila, že spadla zo stoličky, schúlila sa do klbka a zadriemala v kúte. V ušiach mi znela pieseň No Rain od skupiny Blind Melon, ktorú sme si donekonečna prehrávali na hracom automate. Usadila som sa za stôl, aby som strávila popoludnie so svojimi dávnymi priateľmi, s ktorými som sa práve zoznámila, a napriek totálne bizarnej situácii a obavám z toho, čo ma čaká, sa ma zmocnila príjemná radosť.

Table of Contents

Start

Prológ

1