Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Králík

V soukolí okřídleného šípu

Zákulisí automobilky Škoda pohledem tří generací rodiny Hrdličků

2. rozšířené vydání

Ptal se, naslouchal a zapsal Jan Králík

Životopisy osobností připravil Petr Hrdlička

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6426. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková

Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek

Fotografie na obálce: ŠKODA AUTO, a. s.

Počet stran 200

První vydání, Praha 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2016

Cover design © Jakub Náprstek, 2016

© Grada Publishing, a.s., 2016

Cover & layout design © Atelier Kupka, 2016

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků

ISBN 978-80-271-9518-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-9517-6 (pdf)

ISBN 978-80-271-0177-1 (print)

Předmluva

Poprvé jsem se s ním setkal takřka před čtvrt stoletím. Sekretářka sjednala schůzku na půl sedmou. Ráno! Vstával jsem před pátou, abych byl v Mladé Boleslavi včas. Jel jsem na rozhovor o připravovaném novém automobilu Škoda, který se právě vyvíjel. Celý motoristický národ na něj s napětím čekal a doufal, že konečně dostaneme vůz evropského standardu. V polovině 80. let minulého století se však Evropa na hony vzdálila Československu takřka ve všech oblastech. Jak může zastaralá fabrika v Mladé Boleslavi vyprodukovat konkurenceschopný automobil, když se do ní naposledy zásadně investovalo na začátku 60. let? Když jako jediná vyrábí už dvacet let vozy s motorem vzadu a v podprůměrné kvalitě? Když její subdodavatelé jsou mnohdy v podstatně horším stavu? A co teprve lidé v nejrůznějších funkcích, jimž už šlo jen o to udržet se na dosaženém místě. Nic neriskovat, do ničeho se nepouštět, nenést kůži na trh bylo zaběhnuté pracovní krédo.

Dvě hodiny, které jsem strávil v kanceláři ředitele Výzkumně vývojového ústavu AZNP Mladá Boleslav Ing. Petra Hrdličky, CSc. na mě tehdy působily jako z jiného světa. Hutně se vyjadřoval, srozumitelně formuloval i komplikované technické problémy, logicky argumentoval a neváhal použít ostré slovo, když bylo na místě. Hovořil s naléhavostí, přesvědčivostí a znalostí i vzdálených detailů. Tomuto člověku by bylo těžké postavit se na odpor, říkal jsem si. A hned mě napadlo, že právě s ním by stálo zato sepsat víc než rozhovor do časopisu.

V polovině devadesátých let k tomu skutečně došlo. Ing. Hrdličku jsem tehdy navštěvoval s diktafonem alespoň jednou týdně. Co všechno se za deset let od našeho prvního setkání změnilo v jeho životě i v mladoboleslavské automobilce! Byla tu ovšem Škoda Favorit, vůz opravdu evropského standardu, natolik dobrý, že zlákal koncern Volkswagen, aby vstoupil do mladoboleslavské automobilky a Favorit dál kultivoval. Bude to možná znít nadneseně, ale jsem o tom přesvědčen: Favorit zachránil nejen automobilku, ale i budoucnost domácího automobilového průmyslu.

Rukopis sice ležel v šuplíku, ale čas od času jsem panu Ing. Hrdličkovi zavolal, abychom se sešli a jeho životaběh doplnili o změny v průběhu plynoucího času. Stálo to za to? Posuďte sami.

Jan Králík

Od prvního vydání knihy uběhlo osm let. Druhé vydání je rozšířené nejen o to, co v následujících letech prožil dr. Petr Hrdlička, ale především o působení třetího z rodu Hrdličků, Ing. Martina Hrdličky, Ph.D., MBA. Není výjimkou, že v mladoboleslavské automobilce pracují příslušníci třetí, možná i čtvrté generace téže rodiny. Aby se ale dědeček zapsal do historie jako vrchní ředitel automobilky, jeho syn Petr jako ředitel vývoje a vnuk Martin vedl ve firmě Škoda Auto vývoj motoru a podvozku, to je vskutku výjimečné. Snad byste se ho ptali podobně jako já, snad vás jeho odpovědi zaujmou stejně jako mě.

Srpen 2016

Kola, to je název bestselleru Arthura Haileyho, v němž na osudu několika osob popisuje poměry a vztahy v Detroitu, sídle amerického automobilového průmyslu. Při čtení této skvělé knihy jsem se nemohl ubránit srovnání s našimi českými a československými podmínkami. Záviděl jsem Američanům zejména kontinuitu, stejně jako jsem za svého působení v Curychu obdivoval sedmisetletou tradici Švýcarské konfederace. Je zdaleka tolik nezasáhla ani první, ani druhá světová válka. Rozhodně nedošlo ke změně režimů vládnutí, a už vůbec neměli únor 1948, srpen 1968 a listopad 1989. Čeští manažeři a technici museli znovu a znovu začínat mnohdy na troskách toho, co usilovně pomáhali vytvářet, nebo přinejmenším pod zcela novými pány a za zcela jiných podmínek. Zejména generace mého tatínka, která prožila naplno obě války, je obdivuhodná tím, jak čelila soukolí historie. Toto povídání je také mým díkem tatínkovi, který byl skvělou osobností, čestným a vysoce vzdělaným člověkem, řekl bych člověkem renesančního ražení. Na mezinárodní výstavě Techno Classica v březnu 2007 v Essenu vyzdvihl otce mimořádně úspěšný importér vozů Škoda v Německu, když ho označil za jeden z pilířů pětasedmdesátileté kompetence Škody ve vývoji a výrobě kompaktních – chcete-li v nejlepším slova smyslu lidových – automobilů.

Snad to tato knížka trochu více objasní. Kola po česku jsou tedy soukolí.

Petr Hrdlička

Techno Classica 2007. Vlevo Peter Sudeck ze společnosti Škoda Deutschland, za námi na promítací ploše prototyp lidového vozu Škoda 932, který inicioval můj otec Karel Hrdlička, v popředí nová Škoda Fabia

KAREL HRDLIČKA

Jak začínal

Můj tatínek Ing. Karel Hrdlička se narodil 1. března 1888 v Poděbradech. Když mu byl rok, jeho otec, úředník poděbradské spořitelny Josef Hrdlička, zemřel.

Maminka Hrdličková se synem Karlem v necelém roce jeho věku

Maminka, do té doby pochopitelně v domácnosti, se musela začít sama starat o syna Karla a dceru Marii, tatínkovu starší sestru. Když se Marie později stala pomocnou učitelkou v Kosmonosech, přispívala do rozpočtu také ona. Otec dával za svých studií kondice, jak bývalo zvykem. Také získal chudinské stipendium, s jehož podporou absolvoval reálku v Mladé Boleslavi, kterou tenkrát nově postavili. Sedmileté studium zakončil maturitní zkouškou z němčiny, francouzštiny, matematiky a deskriptivy s vyznamenáním, stejně jako zkoušky po celou dobu svého dalšího studia. Strojařskou praxi začal velmi záhy, a sice ve svých třinácti letech, kdy pomáhal o prázdninách v kovárně. Tady poznával základy technologie. Po absolvování reálky nastoupil o prázdninách do klempířské dílny.

Karlova sestra Marie

Po přijetí na C. a k. českou vysokou školu technickou v Praze opět získal chudinské stipendium, které pro vynikající studenty vypisoval mecenáš Josef Hlávka[1]. Studenti, kteří stipendium získali, bydleli na Hlávkově koleji v Jenštejnské ulici nedaleko Karlova náměstí. Podmínkou bylo římskokatolické vyznání, osvědčené pravidelnou účastí na mších, adept dále musel na studiích získat stanovené množství bodů dané počtem zkoušek a hlavně musel mít výborné studijní výsledky. Hlávka chtěl vychovávat lidi s rozletem, a tak další podmínkou byla studia jazyků. Otec se proto pustil do angličtiny. Důraz se kladl i na společenské chování, k němuž patřil mj. šerm, který otec povinně absolvoval. Mecenáš dr. Hlávka platil pro ten účel italského mistra šermu a majitele šermířské školy v Mikulandské 4 v Praze pana Orazia Santelliho. Tatínek vynikal zejména v šavli a pan Santelli ho angažoval jako cvičitele. Dostal od něho na památku i stříbrné pouzdro na cigarety v krásném secesním provedení.

Student Karel Hrdlička jako šermíř

Otec začal studovat na Fakultě strojní a elektrotechnické na Karlově náměstí, což znamenalo věnovat se oběma oborům, elektrotechnika se tehdy ještě nepřednášela samostatně. Po celou dobu studií ho podporovala také sestra Marie. Rozumělo se samo sebou, že po absolutoriu by se naopak on stal její oporou. K tomu bohužel nedošlo, protože Marie zemřela při porodu v roce 1910, v době, kdy otec na studiích končil. I na technice se snažil opatřit si peníze vlastními silami. Ve volných obdobích a o prázdninách v roce 1908 pracoval v opravárenských dílnách Strossovy továrny v Bělé pod Bezdězem, kde si také vydělal první peníze odbornou činností. O prázdninách v roce 1909 se svým přítelem z Poděbrad, budoucím lékařem Vladislavem Boučkem, prošli tehdejší knížectví Černou Horu. Během studia byl otec privátním asistentem profesora Karla Domalípa[2], vynikajícího elektrotechnika a odborníka.

Josef Hlávka se studenty před kolejí v Jenštejnské ulici vítá císaře Františka Josefa I.

Počátkem roku 1911, tedy ve svých třiadvaceti letech, ukončil studia a nastoupil na technice jako asistent při stolci textilních strojů. V létě o prázdninách odjel na brigádu k firmě Bartoň do Náchoda a dále na čtvrt roku do Anglie k firmě Dobson & Barlow v Boltonu. Poté absolvoval vojenskou službu. Nastoupil u maríny jako námořník na křižníku Viribus Unitis v přístavu Pula na Istrii, což se pak táhlo celým otcovým životem, mariňáci spolu drželi a v dobách Československé republiky se scházeli v Brandýse nad Labem u jednoho hoteliéra, rovněž bývalého námořníka.

Po návratu z vojny působil ještě krátce na technice, odkud v roce 1912 odešel na místo samostatného závodního inženýra (dnes bychom řekli správce provozu) do textilní barvírny Rothkosteletzer-Erlacher v Červeném Kostelci, kde pracoval pod ředitelem Ing. Karlem Kriso.

Asistentem na technice, 1911

Od 1. ledna 1913 nastoupil jako konstruktér do Ringhofferovy vagonky na Smíchově s ročním platem 1800 Kč. Jako živitel své maminky byl již dříve zproštěn další vojenské povinnosti, navíc se staral o neteř, kterou si vzal s maminkou na vychování a o niž se staral až do její svatby s brněnským profesorem Brandstädterem. Byl to spolupracovník speleologa profesora Karla Absolona, známého zejména zkoumáním punkevních jeskyní v Moravském krasu.

Ředitel červenokostelecké textilky

Ing. Karel Kriso

Tyto události měly vliv na způsob tatínkova myšlení. Byl to čestný a zodpovědný člověk. Pokládal za životní prioritu postarat se o své blízké a vychovat dceru sestry, které se cítil být zavázán za její podporu v době, kdy studoval. I později počítal s „the worst case“ – s nejhorším případem, že když se ožení a bude mít děti, může zemřít stejně jako jeho otec Josef, že by tedy rodina zůstala bez prostředků. Navíc měl rakousko-uherskou zkušenost, která potvrzovala, že největší jistotou jsou peníze uložené ve spořitelně. Pokládal proto za povinnost neženit se dříve, než nastřádá dost peněz, aby rodina nestrádala ani v případě, že by náhle zemřel. Oženil se až 26. listopadu 1932, tedy ve svých 44 letech. Jistě měl pocit, že všem svým zásadám učinil zadost. Zdánlivě neotřesitelnou teorii o zajištěné budoucnosti rozmetaly další známé dějinné události. Nepomohly mu ani anglické dluhopisy u Živnobanky, které měly sloužit jako pojistka, za niž bychom s bratrem vystudovali prestižní školy. Tatínek si pro nás představoval ETH-Eidgenossische Technische Hochschule v Curychu, kde měl známého vynikajícího světového odborníka na parní turbíny profesora Stodolu[3]. Z toho všeho pochopitelně sešlo. Nejdříve byly za protektorátu znehodnoceny peníze a zablokovány anglické dluhopisy, v květnu 1945 přišla druhá měna a vázané vklady. Po únoru 1948 zabavil stát dluhopisy bez náhrady. Nakonec měnová reforma v roce 1953 po známém slibu prezidenta Zápotockého, že k ní nedojde, znamenala likvidaci i oněch vázaných vkladů, respektive jejich znehodnocení v poměru 50 : 1. To ovšem v roce 1913 nemohl tatínek tušit.

Z doby svého působení u Ringhoffera mi vyprávěl o tom, že pracoval mimo jiné na známém vagónu pro císaře Františka Josefa I., pro nějž řešil i tajné zasunovací stěny mezi císařovým kupé a kupé Kateřiny Schrattové, resp. mezi jejich postelemi. Schrattová byla známá vídeňská herečka a císařova blízká přítelkyně. Továrna měla zakázky na vagóny osobní, nákladní i motorové, objednávky přišly také z Egypta. Otcova dobrá pozice u Ringhoffera se brzy ukázala být velkým štěstím, protože díky ní nemusel v roce 1914 narukovat na frontu. V roce 1918 začal pracovat ve správě provozu a o rok později se stal zástupcem správce provozu, dnes bychom řekli šéfem dílen, v nichž pracovalo 3200 dělníků. V této funkci působil až do listopadu 1920. Paralelně přednášel na Českém vysokém učení technickém mechanickou technologii vláknin, kde po tři roky zastupoval profesora Vyhlídala.

Řídicí pracovník

Když přišla nabídka od tehdy mocného Svazu zaměstnavatelů při Sdružení kovodělného průmyslu československého, nastoupil 1. ledna 1921 na místo tajemníka podřízeného generálnímu tajemníkovi dr. Samkovi s ročním platem 60 000 Kč a roční remunerací ve výši nejméně 5000 Kč. Smlouva byla uzavřena na dva roky, tedy do 31. prosince 1922. Od 1. ledna 1923 se stal generálním tajemníkem s platem 90 000 Kč ročně a s minimální roční remunerací 7500 Kč. Byly to náramné peníze, jen pro představu: Tatra 11, uvedená v témže roce na trh, stála 39 400 Kč.

Nové postavení bylo zajímavé a současně významné. Otec se dostal do styku s nejvyššími vládními a hospodářskými špičkami té doby, od ředitele Živnobanky Jaroslava Preisse po prezidenta T. G. Masaryka. V této funkci byl pověřen i jednáním v Ženevě v tehdejší Společnosti národů, kde působil Edvard Beneš jako ministr zahraničí. Otec spolupracoval s dr. Aloisem Rašínem, s Karlem Englišem a s řadou průmyslníků. Tak se seznámil i s JUDr. Karlem Loevensteinem[4], generálním ředitelem plzeňské Škody. Dr. Loevenstein nabídl otci v roce 1923 funkci viceředitele a místo šéfa zaměstnavatelského oddělení na generálním ředitelství v Praze s ročním příjmem 120 000 korun. Z této částky tvořilo služné 84 000 Kč, příbytečné 22 000 Kč a minimální zaručená remunerace ve výši 14 000 Kč. Otec na tuto pozici nastoupil 1. března 1924.

Tajemníkem Svazu zaměstnavatelů při Sdružení kovodělného průmyslu československého, 1921

V roce 1927 byl povýšen do funkce ředitele, v níž nadále vedl zaměstnavatelské oddělení. Jeho dalším působištěm se od ledna 1929 stala Mladá Boleslav, kde byl jmenován náměstkem závodního ředitele s úkolem zahájit pásovou výrobu v nově postavených budovách mechaniky a karosárny. Na své jmenování vzpomínal otec ještě po letech a v roce 1977, to mu bylo 89 let, vzpomínky namluvil na magnetofonový pásek:

„Býval jsem na generálním ředitelství Škody v Praze ředitelem, jemuž podléhalo oddělení zaměstnavatelské čili francouzsky groupe personnel. Bylo prodlouženou rukou generálního ředitele, poněvadž mělo za úkol obstarávat všecky úkoly, které si jinak v soukromém závodu obstarával majitel sám (personální politika, úřednické platy, dělnické mzdy, vzdělávání, vybavení kanceláří a pomocných zařízení apod., podřízen byl přímo generálnímu řediteli – pozn. aut.). Při tak velikém závodě jako Škodovka nebylo myslitelné, že by se generální ředitel mohl vedle obchodních a technických záležitostí zaměstnávat ještě těmito obory. Tak to všecko podléhalo mně, což znamenalo, že jsem musel mít velmi časté konference s generálním ředitelem, abychom neztratili kontakt. A aby to vyšlo, dělalo se to následovně: Já jsem vždycky všechny záležitosti, které byly k vyřízení, srovnal do jedné z knih, které jsme měli z doby, kdy se pořizovaly mokré kopie, a k tomu jsem sestavil seznam všech otázek, které ten den bylo potřeba řešit. Obyčejně to dopadlo tak, že mě generální ředitel vzal s sebou do vozu a odjeli jsme k němu na večeři. Po večeři jsme si rozložili lejstra a začali jsme to probírat. Jednou mi říká:

„Poslouchej, já tam s tou Mladou Boleslaví nějak nejsem srozuměnej, tam by se něco mělo udělat. Tam by měl přijít nějakej jinej člověk.“

Jmenovací dekret na místo viceředitele

zaměstnavatelského oddělení koncernu Škoda

„No, to je jednoduchý,“ řekl jsem. Měl jsem vždycky v zásobě dva nebo tři lidi velmi schopné, které jsem navrhl na vedoucí místa, poněvadž se mohlo stát, že někdo z ředitelů nebo viceředitelů onemocněl nebo odejel na delší dobu do ciziny a tak dále, na to všechno bylo pamatováno. Tak jsem udělal jako obyčejně terno (v úřední řeči trojice osob navržených do uvolněného místa – pozn. aut.) a zařadil je až na konec všech záležitostí, které byly k vyřizování, poněvadž jsem to považoval za věc, kterou budeme muset trošku prohovořit. S generálním ředitelem jsme se navečeřeli a on si zavolal svého komorníka Kladívko a říká mu:

„Kladívko, dej tam dvě šampaňský do ledu, jeden napoleónskej koňak a uvař nám černý kafe.“

Slavnostní úvod mi byl trochu jaksi podezřelej, ale nic mě nenapadlo. A začali jsme probírat kandidáty. Byl jsem zvyklý, že než jsem generálnímu řediteli něco doporučil, vždycky jsem si to strašně dobře rozmyslel – a on to přijal hned, řekl jo, udělal jsi to dobře. Tentokrát však ne.

„Nezlob se, tenhleten mi nevyhovuje.“

„Ale já tu mám ještě dva.“

„No tak koho?“ Probrali jsme je, ale on ne, ne a ne. Povídám:

„To je tedy skutečně velmi nepříjemná záležitost, ujišťuji tě, že jsem vybíral vopravdu poctivě.“

„O tom já nepochybuju,“ říkal. A pokračoval: „Ale řeknu ti, že ve fabrice škodovský znám chlapa, který by se pro tu Mladou Boleslav ohromně hodil. Jenom se jedná o to, jestli by nám tam šel.“

Sedmatřicetiletý Karel Hrdlička.

Snímek z 27. srpna 1925

Na to jsem odpověděl: „No tak to jsou, prosím, dvě věci. Jednak protože ty znáš personál škodovský lépe než já, který to má jako řemeslo, tak se k svému postavení nehodím a musím podat demisi. A to druhý: Pokud mně řekneš, kdo by do tý Boleslavi měl jít, a dáš mi volnou ruku, abych to s ním spořádal, no tak doufám, že to bude moje poslední práce, kterou budu moct pro tebe ještě udělat.“

Generální ředitel se zasmál a zavolal:

„Kladívko, dej to na stůl.“ Kladívko přišel, nalil šampaňské a Loevenstein říká:

„Tak se podívej. Já potřebuju chlapa, kterej je dobrej mechanik a elektrotechnik. To jseš ty, poněvadž máš oba obory. Já potřebuju chlapa, který rozumí polstrování a lakování a tak, to jseš ty. Byls u Ringhoffera a já vím, jak si tě tam hrozně vážili a že si tě brali k podobným úkolům, abys to rozřešil. Na co mám ještě čekat? Tak prosit!“ Zvedl skleničku a říká: „Já vás vítám na novém působišti, pane závodní řediteli v Mladé Boleslavi.“

„A od kdy?“ zeptal jsem se.

„Nastoupit předevčírem bylo by pozdě.“

„Tak dobře, ale bude to trvat ještě měsíc nebo šest neděl, kdy budu muset zastávat tyhle funkce obě dvě, zatím jsem na to nebyl připravenej a za sebe žádného zástupce nemám. Ale vím o jednom chlapíkovi, dr. Polákovi, který by se pro to hodil. Musíme ho ovšem nejdříve získat ze Svazu průmyslníků.“

A tak jsem se dostal do Mladé Boleslavi. Přirozeně jsem tam byl společně se závodním ředitelem Ing. Novákem, jemuž zůstávala stará funkce vedení vlastní výroby. Mým úkolem bylo v první řadě zařídit novou dílnu, kde by byla výroba modernizována. Znal jsem, jak to vypadá u automobilky Citroën a jinde, u nás ovšem žádná plynulá výroba nebyla. Dr. Loevenstein mi řekl:

„Koukej, já ti tady svěřuju 220 milionů, to je výpůjčka z Anglie na 8 % úroku, víš, co to je. Buď se ti ta Boleslav povede a pak jsme oba dva hotoví lidé, nebo se ti to nepovede a musíme vzít ranec a jít od toho, protože 220 milionů je tak těžké sousto, že ani Škodovka by ho nemohla beze všeho spolknout.“

No prosím, mně se to povedlo, záležitost jsem podle svého nejlepšího svědomí obstaral v poměrně krátké době. Bylo tu nebezpečí, že kdyby se byla prodloužila investiční doba o rok, vznikla by nová účetní položka šestnácti milionů úroků do Anglie a kde bychom je vzali? Byli by je zase museli dělníci svýma rukama vydělat. Mně se naopak podařilo prokazatelně ušetřit asi 12 milionů. Když jsem podával oficiální zprávu generálnímu řediteli a tehdejšímu prezidentovi Škodovky Šimonkovi, uvedl jsem to. Oba dva pánové mě vyzvali, abych si řekl, co za to chci. Já jsem řekl, že jsem svobodný člověk, že nechci nic, mně stačí, když mám plat, který mi jako řediteli dali. Jenom bych vás prosil, že když jdu do automobilového průmyslu, tak víte, že automobil kouše. Pro ten případ, že by se mi při tom něco přitrefilo, tak bych vás velmi prosil, abyste na mě pamatovali s nějakou zvýšenou penzí nebo mojí ženě či dětem, pokud bych je měl, abych mohl být klidný. Oba dva pánové mně to slíbili, a když jsem odcházel do penze, dostal jsem přídavek 4000 korun měsíčně až do odvolání. To přišlo až v roce 1948, kdy se mi penze snížila až na 600 Kč měsíčně. A nemít pár obrázků, které jsem mohl prodat, nevím, jak bych to přetloukl.“

Od 1. ledna 1930 se z automobilky Škoda stal samostatný podnik v rámci plzeňského koncernu. Nesl název Akciová společnost pro automobilový průmysl (ASAP), jehož 99 % držela plzeňská Škodovka a 1 % formálně vlastnil generální ředitel Loevenstein. Otec dostal přesně vymezené úkoly:

– zvýšit počet prodaných vozů,

– dosáhnout pro Škodu v Československu prvního místa mezi ostatními automobilkami,

– výrazně zvýšit export,

– zavést systém do nákupu materiálů a komponentů od externích výrobců,

– zvýšit rentabilitu výroby,

– vybudovat obchodní a prodejní síť.

Dodnes platí, že největší míry rentability lze dosáhnout už při vývoji a konstrukci výrobku. Užitné vlastnosti určují prodejnost, promyšlená konstrukce dovoluje využít moderní technologie, vysoká míra unifikace zlevňuje hromadnou výrobu. Dobrá obchodní a prodejní síť vytváří důvěru zákazníka. Takové úkoly tedy měl řešit tým, který tatínek vedl. Začal tu působit v době, kdy zastaralé typy automobilů nešly dobře na odbyt a kdy bylo třeba vydat se novou cestou. Hlavními otcovými spolupracovníky byli v té době ředitel karosárny Ing. Vilém Frynta, vynikající konstruktér a člověk Ing. Oldřich Meduna[5] a rovněž vynikající konstruktér Ing. Vladimír Matouš[6]. V továrně rozdělili konstrukci na oddělení AT 1, tedy konstrukci osobních automobilů v čele s Matoušem, a AT 2, konstrukci nákladních automobilů pod vedením Meduny. Rozdělení platilo až do roku 1948 a ještě za mého působení v automobilce se výkresy prototypů označovaly AT.

Ing. Vilém Frynta

Ing. Oldřich Meduna

V roce 1930 jmenovali tatínka do funkce závodního ředitele s ročním platem 150 000 Kč. Od 12. listopadu 1932 ho ustanovili vedoucím ředitelem ASAP se sídlem v Praze. V té době dolehla na zemi hospodářská krize, v níž se ocitla celá Evropa či lépe celý hospodářsky vyspělý svět. V zemi bylo k 31. prosinci 1933 registrováno 82 tisíc vozů československých značek. Z tohoto počtu připadalo na Pragu 30 929 automobilů, škodovek bylo 19 700, následovaly vozy Tatra (19 125), Z (3927), Aero (3717), Walter (3635), Wikov (442), Start (185), Enka (58), Gatter (50), Šibrava (40), Aspa (35), Vaja (6) a vozy ostatních domácích značek (200). Na počátku 30. let dramaticky poklesly prodeje automobilů, a to jednak vinou krize, jednak vinou agrárníky vedené protiautomobilní politiky. Ti prosadili povinné míchání benzinu s lihem a vysoké daně pro majitele motorových vozidel. Situaci ztěžovala i ochranářská cla evropských zemí, jimiž se bránily dovozu. Pro srovnání: V roce 1929 se v Československu prodalo 15 400 automobilů, v roce 1933 jen 8911. Vysoká cla na dovoz automobilů výrazně ovlivňovala automobilový průmysl každého evropského státu. U nás neměl na růžích ustláno také proto, že na Slovensku byla velmi slabá kupní síla, na Podkarpatské Rusi prakticky žádná, a i když v Čechách byla situace lepší, v Sudetech se kupovala především německá auta.

Firemní oběžník, jímž se oznamuje povýšení závodního ředitele

Karla Hrdličky do funkce vedoucího ředitele ASAP

Jedním z receptů mělo být i spojení tří největších automobilek – Škody, Pragy a Tatry. Tatra odstoupila dřív, než došlo k dohodě, dvě zbývající vydržely pohromadě několik týdnů od ledna 1932. Problém spočíval také v tom, že každá z těchto automobilek byla dceřinnou společností velkého koncernu: Praga patřila pod ČKD, Tatra pod Ringhoffera a Škoda Plzeň, která představovala největší domácí koncern, vlastnila ASAP. Mezi automobilkami sice vedla do období krize Praga, ale po krizi v druhé polovině 30. let se do čela dostala ASAP. Zastavilo ji až znárodnění. Věřím, že bez toho by byla tam, kde je dnes Volkswagen. Prodejem automobilky L&K plzeňskému koncernu v roce 1925 zachránili Klement s Laurinem svoji továrnu před krachem, který by jinak musel dříve či později přijít. Václava Klementa jmenovali generálním radou, také Laurin dostal nějakou funkci. Z těch dvou ale jen Klement do něčeho mluvil, Laurin prý jako by nebyl, vzpomínal otec.

Obdobný byl i osud celého plzeňského koncernu, který se zachránil prodejem francouzskému koncernu Schneider et Cie. v Le Creusot a bance L´Union Européenne. Po první světové válce musela Škoda přejít na mírový program, ale k tomu potřebovala kapitál. Obrátila se na tehdy největší domácí finanční ústav –Živnobanku, ale u jejího ředitele Preisse narazila. Proč? Jak jsem vyrozuměl z tatínkových slov, Preiss prý soupeřil o přízeň a prvenství na Hradě, v čemž mu výrazně konkuroval dr. Loevenstein. Především prý osobní důvody vedly Preisse k tomu, že financování konverze Škody Plzeň zamítl. Z hlediska finančníka to byla chyba – třeba proto, že akcie po konverzi úžasně stouply. Škoda tedy našla silného kapitálového partnera ve Francii.[7]

Také automobilky musely přijmout nové trendy. Neměnily produkt, ale technologii. Vždyť Ford už před první světovou válkou vyráběl rámy na plně automatizované lince, jíž se nedotkla lidská ruka. Jak konkurovat? Fordismem. Ve Francii jej reprezentoval Citroën, v Německu Opel. Tomu se muselo nějak čelit. V Mladé Boleslavi se mohl nový trend uplatnit až spojením se Škodou. V mechanické hale se objevila americká zařízení Fay, Sustrand, Cincinnati – jednoúčelové stroje se šablonami a kopírkami, stavěné na velkosériovou výrobu. Otec nastoupil do automobilky s úkolem přeměnit ji na moderní podnik.

Table of Contents

Předmluva

KAREL HRDLIČKA

Jak začínal

Řídicí pracovník

Automobilka na úrovni

Válka

Definitivní důchod

PETR HRDLIČKA