Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vít Fiala

JAK SE DĚLÁ JAZZ

Vydala Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6429. publikaci

Děkujeme nakladatelství Muzikus, s.r.o., za poskytnutí textu knihy.

Ilustrace Vít Fila

Foto Dušan Dostál, Antonín Plicka, archiv autora

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 128

Vydání 2., v nakladatelství Grada Publishing 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2017

Cover Photo © Antonín Plicka

ISBN 978-80-271-9524-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-9523-7 (pdf)

ISBN 978-80-271-0300-3 (print)

JUDr. Vít Fiala – jazzový hudebník (kontrabasista, baskytarista) a hudební skladatel vystudoval původně práva na Karlově univerzitě v Praze. Právníkem však byl velmi krátce, místo světa paragrafů jej zlákal svět hudební. V začátcích své hudební kariéry byl členem Kladenského dixielandu, dále působil v orchestru Lubora (Bory) Kříže, v divadle Quo Vadis, v Miniaturním kabaretu Eduarda Pergnera v pražské kavárně Luxor a v Československém státním souboru písní a tanců.

Vystupoval s mnoha jazzovými soubory a spolupracoval s předními hudebními osobnostmi, především se zpěvačkami – s Janou Koubkovou, Evou Pilarovou, Hanou Hegerovou, Vlastou Průchovou, Irenou Budweiserovou, také s Ferdinandem Havlíkem či Petrem Maláskem.

Jako skladatel se zaměřuje na jazz a scénickou hudbu. Je autorem například suity pro saxofonový kvartet History of Jazz, instrumentoval jazzovou operu George Gershwina Porgy a Bess. Filmoví diváci jej znají díky filmu Želary (nominovanému na Oscara v roce 2004), jehož ústřední melodii aranžoval a natočil.

Od roku 1995 pořádá dnes již tradiční Mezinárodní jazzové dny v Dubé.

Vít Fiala je autorem mnoha písní, vystupuje také jako odborný publicista a lektor, přednáší o hudební tvorbě, kompozici a jazzu. V roce 1997 vydal knihu Aranžérem a skladatelem snadno a rychle, o rok dříve vyšla jeho úspěšná knížka Jak se dělá jazz aneb Mjúzik pípšou, kterou nyní pro všechny fanoušky jazzu a osobitého humoru Víta Fialy připravila Grada v novém vydání.

Předmluva

Milý mladý příteli – a nejen ty, ale i vy všichni ostatní!

Toto je skutečně pravdivý report o tom, jak to v jazzu doopravdy chodí. Je to téma natolik brizantní, že autor zodpovědně zvažoval, zda z důvodů osobní bezpečnosti nemá zůstat raději v anonymitě. Osud autora Satanských veršů Salmana Rushdieho mu byl dostatečnou výstrahou. I když lze stěží očekávat vynesení rozsudku smrti nad autorem třeba Českou jazzovou společností, nelze zcela vyloučit výskyt negativních reakcí ve smyslu známého přísloví o potrefených husách. To, že se autor nakonec rozhodl zveřejnit své jméno, je výrazem mužného postoje, že toho bohdá nebude, aby český jazzman z boje utíkal, nehledě na to, že na řadě míst tohoto dílka může směle zakejhat i on sám.

S přáním dobrého počtení

Váš Vít Fiala

Milý mladý kolego!

Vidím, že ses rozhodl hrát jazz a tvé rozhodnutí je nezvratné. Máš pravdu. Proti tomu, co tě nedávno potkalo, není obrany. Setkal ses s něčím, co způsobilo, že jsi vstal a řekl: „Ano, to je ono, to chci hrát a poslouchat.“ Je lhostejno, zda tento okamžik nastal na koncertě, v jazzklubu, při poslechu rozhlasu či CD. Neboť podstatné je pouze to, že od této památné chvíle máš před sebou jen dvě možnosti. Buď rázně vkročit do jazzového světa a přijímat jeho nemalé radosti i strasti, nebo ještě honem, honem couvnout do slušného civilního povolání a celý zbývající život si skrytě či nahlas vyčítat, co bys mohl, kdybys tenkrát… Ty ses však rozhodl. Chválím ti tvé rozhodnutí, protože je mužné, jako je ostatně jazz sám.

Jistě sis všiml, že ti tykám. Buď za to rád. Je to projev důvěry, přátelství a neklamné znamení, že tě beru vážně. Neboť vykání mezi jazzmany – toť výraz odstupu, někdy i pohrdání, nebo naopak až přehnané servilnosti jazzového novice k jazzmanovi seniorovi s pedagogickou hodností.

Právě proto, že je tvé rozhodnutí nezvratné, cítím potřebu ti nelehkou cestu do jazzového světa ulehčit sdělením svých zkušeností a poznatků, i když stará moudrost učí, že zkušenost sdělená se nikdy nemůže rovnat zkušenosti zažité. Takže, s chutí do toho!

Především je třeba položit otázku, co je vlastně jazz. Panuje obecně platné mínění, že jazz je hudba. Já naopak tvrdím, že jazz je především životní styl, který se pak následně hudbou vyjadřuje. Co z toho vyplývá pro praxi? Asi to, že člověk se nemůže celý život věnovat podrobnému studiu slavných sól ještě slavnějších kolegů, studiu harmonie a stupnicových běhů, i když o důležitosti těchto disciplín není pochyb. V určitém okamžiku je však třeba nekompromisně odhodit psychologii žáka, rázně vykročit vstříc vlastním pocitům, a ty realizovat prostřednictvím svých hráčských schopností. Je šťastný ten okamžik, kdy člověk zjistí, že přestává na nástroj hrát, ale že se takříkajíc přes něj vyjadřuje. Toto štěstí však postihne pouze vyvolené. Přesto je tvou povinností za touto ideou celoživotně jít, i když ti možná osud nedopřeje dosáhnout tohoto kýženého stavu. Měj vždy na mysli, že ti, kteří nejsou schopni onu otázku si takto položit, připravují se tak jako tak o tuto šanci. Přesto však jako prostí dělníci jazzu mohou vykonat mnoho krásného, byť nenového.

Jak se vzdělávat v jazzu

Odpověď zní: Buď sám, nebo v nějaké škole k tomu určené. Jsi-li bystrý, samostatný a věříš si, jdi za tím sám. Dívej se, jak kdo hraje, poslouchej, sleduj zvyky a návyky mistrů, jejich držení ruky – prostě snaž se všemi způsoby přicházet věcem na kloub. V tom ti bude velice nápomocná televize a internet. Svými detailními záběry umožňují vysledovat to, co v dobách předtelevizních a předinternetových nebylo možné. Zvolíš-li školu, pak pozor! Buď zdvořilý a uctivý k vyučujícím, ale posuzuj je vždy a všude vnitřně kriticky. Mají pravdu? Nemají pravdu? To budiž tvým každodenním heslem. Trefné pořekadlo „Kdo umí, ten umí – kdo neumí, ten učí“ není možno brát zcela doslova, přesto však nelze vyloučit jistý počet ne zcela patřičných lidí na profesorských postech. Vždyť je to krásné, být sledován obdivnými zraky žactva! Nehrozí vypískání a navíc, stálý měsíční příjem je zajištěn! Nejpodezřelejší jsou vyučující, kteří sami hrají málo, nebo dokonce vůbec ne. Na ty obzvláštní pozor – i když i tady výjimka potvrzuje pravidlo, abychom nebyli zase až tak krutí. Zajímavé je, že frekventovaní sólisté se učení věnují neradi, a mnohdy dokonce o sobě sami tvrdí, že to ani neumějí. Na tyto lidi se však rozhodně zaměř – tam je studnice poznání! Dnes naštěstí pominuly dřevní doby Buddyho Boldena, který si prý zakrýval ruku na trubce kapesníkem, aby nebylo možno odkoukat, jak mačká mašiny. Stále však měj na mysli úsměvně cynický výrok jednoho našeho význačného jazzmana: „Když už učit, tak učit špatně. Abychom si nevychovávali konkurenci. Jak vidím, že to žákovi začíná trochu jít, okamžitě mu nařídím přesadit nátisk.“

Proto, mladý příteli, dostaneš-li se do podobné situace, polož si otázku, zda nadále učitele ještě vůbec potřebuješ.

Vývoj a dělení jazzu

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

Milý mladý kolego!