Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Autoři i nakladatelství děkují za finanční podporu při vydání knihy společnosti Megapixel s.r.o.

Luděk Bouška, Martin Lukeš

Fotografujeme digitální zrcadlovkou

DSLR

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6445. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková

Grafická úprava a sazba Ondřej Huleš

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 216

První vydání, Praha 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2017

Cover Design © Ondřej Huleš, 2017

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9555-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-9554-1 (pdf)

ISBN 978-80-247-5683-7 (print)

Technická část

Možná se vám zdá, že je fotografování věda. Každý se ale může naučit dělat skvělé snímky. Prvním krokem na cestě za krásnou fotografií je zvládnutí expozice a ostatních funkcí fotoaparátu. A přesně tomu se věnuje první část této knihy.

Jak funguje fotoaparát

Každý, kdo se chce zdokonalit v nějakém oboru, by měl pochopit samotnou podstatu dané problematiky. Je jedno, jestli se učíte hrát na hudební nástroj, sníte o pilotování letadla nebo se snažíte upéct bábovku. Především se musíte se naučit vnímat a přemýšlet nad tím, „proč a jak“. Existuje jedno tajemství úspěchu, které říká, že každý se může stát mistrem v jakémkoliv oboru, pokud mu obětuje 10 000 hodin. Deset tisíc hodin přemýšlení nad danou problematikou, tréninku, cvičení, píle, úsilí a odříkání. Vůbec nezáleží na tom, jestli chcete být úspěšný fotbalista, slavný spisovatel, hudebník nebo kuchař. Důležité je mít chuť a odhodlání. Bez toho to zkrátka nejde.

V roce 2003 začal ohromný „boom“ digitálních zrcadlovek mezi širokou veřejností

Pár slov úvodem

Pokud držíte v ruce tuto knihu a právě čtete tyto řádky, je tu určitý předpoklad, že se chcete naučit fotografovat. Pro někoho tedy právě začala druhá minuta na té deset tisíc hodin dlouhé pouti. Věřte ale, že každý, kdo uspěl, byl jednou na začátku, tak jako jste teď vy. A všechny ty úspěšné pojí několik věcí. Především jsou to vytrvalost a síla znovu vstát, když se dostaví první neúspěchy, které vás možná i srazí na kolena. Tato kniha vás může provést vašimi fotografickými začátky, které se leckdy nesou ve znamení nezdarů a neúspěchů. Vy ale máte velkou výhodu. Díky této knize se vyhnete slepým uličkám, kterými si před vámi prošli jiní. Stačí jen pozorně naslouchat a řídit se pravidly, která jsme ověřili během naší praxe.

Na stejnou věc ale existuje mnoho úhlů pohledu, a nikdo z nás nemá patent na rozum. Je možné, že vám jiní fotografové budou dávat jiné rady, říkat jiné postupy a nabízet jiné metody. Tak je to ale v pořádku. Každý si během praxe vypracuje vlastní techniku a do vytouženého cíle, na jehož konci je vysněná fotografie, lze dojít různými cestami. Všechna pravidla, která zde uvádíme, jsme sami ověřili, a víme, že fungují. Proto pevně věříme, že stejně tak se osvědčí i vám, a vaše fotografie se tak stanou lepšími, hezčími a budou mít u diváků větší úspěch. A o to nám jde především.

Chcete-li se opravdu naučit dobře fotografovat, měli byste tedy nejprve začít u fotoaparátu jako takového. To je váš pracovní nástroj, který přenese vaši myšlenku na displej, do počítače nebo na papír. Když se naučíte ovládat svůj přístroj a pochopíte, na jakém principu funguje, bude pro vás lehčí ho správně nastavit a přizpůsobit dané situaci.

V životě jsme už potkali tisíce lidí, kteří začali s fotografováním od nuly. Koupili si digitální zrcadlovku a přišli na fotografický kurz s tím, že se chtějí naučit fotit. Pár z nich to myslelo vážně. Cvičili, zkoušeli, přemýšleli, radovali se z prvních úspěchů a některé odradily jejich neúspěchy. Někteří z těch, co vydrželi, se během několika měsíců posunuli tak, že by se za jejich fotografie nemuseli stydět ani profesionální fotografové. Jak je možné, že zvládli během pár týdnů to, co se dříve fotografové učili mnoho let? Odpověď je prostá. Za prvé chtěli a něco tomu obětovali. A za druhé… digitální technika to umožňuje. A to je na ní to úžasné.

Díky dostupnosti kvalitní techniky se pro mnohé stalo fotografování koníčkem číslo 1

Camera obscura

Myšlenka přenosu a zachycení obrazu prostřednictvím světla sahá opravdu velmi daleko do historie. Údajně se tím zabývali již čínští filozofové v pátém století před naším letopočtem. Dále pak našla takové následovníky jako Aristotela, arabské fyziky kolem roku 1000 našeho letopočtu, Leonarda da Vinciho, holandské a italské astronomy v 16. století až po Johannese Keplera ve století sedmnáctém. Všichni tito praotci fotografie pracovali s metodou nazývanou CAMERA OBSCURA (z lat. temná komora). Někdy se pro tento vynález používá také označení dírková komora nebo pinhole. Její princip je v podstatě velmi prostý. Do temné schránky (v počátcích o velikosti místnosti) se udělá malá dírka, kterou prochází světlo, a to na její vnitřní stěnu přenáší obrácený obraz scény, která se nachází zvenku před ní. Čím menším otvorem světlo prochází, tím ostřejší je promítaný obraz. Později se do otvoru umístila čočka, a tak byl vlastně na světě první fotoaparát. Tedy ne v pravém slova smyslu, vlastně šlo spíše o jakousi živou promítačku, která sice přenesla obraz, ale neuměla ho nijak uchovat. To ale v hojné míře začali využívat malíři, kteří promítanou scénu překreslovali, a tak vznikaly první fotorealistické obrazy.

Srdce digitální zrcadlovky – obrazový snímač CMOS (Nikon D750)

Mozek digitální zrcadlovky – procesor Expeed 5 (Nikon D500)

Vynález fotografie

V první polovině devatenáctého století se ale začalo koketovat s myšlenkou, že by se promítaný obraz mohl nějak obtisknout a tím by se dal uchovat. Jedním z průkopníků této myšlenky byl francouzský vynálezce Joseph Nicéphore Niépce. V té době byl také poprvé použit výraz fotografie, který vycházel ze dvou řeckých slov, a to fós (světlo) a grafis (štětec). Fotografování tedy doslova znamená kreslení světlem a tento název plně vystihuje celý proces, který se při něm odehrává. Světlo, přenesené objektivem do fotoaparátu, dopadne na určitý chemický světlocitlivý materiál a zanechá na něm otisk. Dalším chemickým procesem se tento otisk vyvolá, pak ustálí a výsledkem je fotografie. Jeden z nejúžasnějších vynálezů lidstva, který nás provází bezmála 200 let.

Joseph Nicéphore Niépce (1765–1833), jeden z průkopníků vynálezu fotografie (zdroj: Wikipedia)

Éra kinofilmu

Fotografie se ale musela zbavit porodních bolestí a projít si značným vývojem. Experimentovalo se s nejrůznějšími materiály, na které se obraz přenášel. Od asfaltového nánosu, skla, přes kolodiový povlak až po cínové desky. Práce s těmito světlocitlivými materiály, stejně tak jako s dalšími chemickými prvky, které sloužily k vyvolání obrazu, byla velmi složitá. A fotograf byl v podstatě více chemik než umělec. Koncem devatenáctého století, naštěstí přišel na řadu další vynález, a tím byl celuloidový svitek potažený světlocitlivou vrstvou. Ten známe jako svitkový film. Od něj už to bylo jen krůček k filmu značenému jako 35 mm, tedy standardnímu kinofilmu. Díky tomuto materiálu a kvalitním objektivům, které se začaly v té době vyrábět, se usnadnil celý proces samotného fotografování. Kamera, jak se dříve říkalo fotografickému aparátu, se navíc zmenšila do přijatelných rozměrů, takže se stala snadno přenosnou a hlavně pohotovou. Díky společnosti Kodak, která na přelomu 19. a 20. století vyrobila stovky tisíc kusů malých a především cenově dostupných fotoaparátů, přestala být fotografie výsadou vynálezců a vousatých podivínů a stala se fenoménem, který nás od té doby provází na každém kroku dodnes.

První zrcadlovky

Ve čtyřicátých letech minulého století se pak objevily první jednooké zrcadlovky, označované zkratkou SLR (single lens reflex). Šlo o velmi pohotové přístroje na svitkový film, opatřené optickým hledáčkem, jejichž princip využívají v nezměněné podobě i nejmodernější digitální zrcadlovky. V současnosti je zrcadlovka považována (i když trochu mylně) za profesionální techniku. V jejích začátcích tomu tak ale nebylo. Skuteční profesionálové používali spíše kamery středního a velkého formátu, a to kvůli velikosti samotného média. Větší plocha záznamu se jednoduše rovná kvalitnějšímu obrazovému výstupu. A to v podstatě platí dodnes. Zrcadlovky se tedy zpočátku používaly především jako reportážní a dokumentární fotoaparáty právě kvůli malým rozměrům a pohotovosti.

Schéma zrcadlovky, kdy světlo prochází objektivem a zrcátko přenáší obraz do hledáčku: (1) clona, (2) závěrka, (3) obrazový snímač (dříve film)

Schéma zrcadlovky, kdy je zrcátko sklopené a světlo přenáší obraz přes otevřenou závěrku na snímač: (4) zrcátko, (5) optický hranol, (6) hledáček

Oko zrcadlovky – Pentaprismatický hranol (Nikon D500)

Kinofilmová zrcadlovka (Nikon FM3A)

A jak tedy funguje zrcadlovka? Princip je v podstatě velmi jednoduchý. Objektivem, skrze clonový mechanismus, projde světlo do těla přístroje a zde narazí na šikmé zrcátko. To odrazí světlo na optický hranol nebo další soustavu zrcátek a odtud je obraz přenesen do hledáčku. Díky tomu vidíte skrz objektiv to, co fotografujete, i když je hledáček výš než samotný objektiv. Světlo tedy jednoduše projde objektivem a fotoaparátem až k oku. V této fázi ale nemůže dojít k záznamu obrazu. Proto se po stisknutí spouště zrcátko sklopí směrem nahoru, přestane přenášet obraz do hledáčku k oku, ale propustí ho dále po své ose. Tam narazí na další překážku, a tou je závěrka. Jde v podstatě o jakási „dvířka“, která se během expozice otevřou na určitý čas a pustí světlo na film, dnes snímač nebo jiný světlocitlivý materiál.

Době, po kterou dopadá světlo na film, se říká doba osvitu, délka expozice nebo expoziční čas. Po uzavření závěrky se zrcátko sklopí zpět do běžné polohy a opět vidíme hledáčkem skrze objektiv. Během samotné expozice je hledáček slepý.

Digitální zrcadlovka nižší třídy DX (Nikon D3300)

Fotografie se digitalizuje

Druhá polovina 20. století by se dala souhrnně označit jako éra digitální. Domácnosti propadly kouzlu osobních počítačů, ručičky náramkových hodinek se proměnily v digitální displeje, digitální kalkulačka se stala povinnou výbavou každého školáka a tento trend se nevyhnul ani fotografii. Tehdy se začalo uvažovat nad tím, jaké výhody by přineslo to, kdyby se kinofilm nahradil obrazovým snímačem a fotografie se hned po pořízení uložila jako datový soubor. Kouzlo chemických materiálů tak vystřídaly elektronické impulsy v podobě jedniček a nul. Mnozí skeptici to považovali za úpadek fotografie, a není divu. První digitální fotografie by se kvalitou daly přirovnat k prvním fotografiím analogovým, tedy těm „chemickým“. Vývoj ale zastavit nelze, a to, co trvalo analogové fotografii 100 let, zvládla fotografie digitální zhruba za deset. Přesně za tu dobu se dostaly digitální fotoaparáty z brašen profesionálních fotografů do kapes nadšenců. Tak jako na začátku 20. století zaplavily trh malé a cenově dostupné analogy, tak to samé se stalo o sto let později s digitály. Tato technologie se stala přes noc fenoménem a odstartovala tzv. novou éru fotografie.

Co bylo tou hlavní příčinou, že se digitální fotografie stala tak populární? Výhod je nespočet:

•Pořízený snímek je vidět hned po vyfocení a nemusíte čekat na vyvolání.

•Fotografii můžete okamžitě poslat nebo ji sdílet jako datový soubor pomocí počítače, tabletu nebo mobilního telefonu.

•Díky domácím tiskárnám můžete fotografii přenést na papír několik sekund po vyfocení.

•Odpadá práce v temné komoře a složitý chemický proces.

•Citlivost ISO jde změnit s každou fotografií bez toho, že by se měnil film.

•Citlivost digitálních snímačů na světlo je sto až tisíckrát vyšší oproti kinofilmu.

•A především, digitální fotografie je zadarmo, protože odpadají náklady na film, jeho vyvolání a následné zvětšení fotografií.

To s sebou samozřejmě přineslo i negativní stránku věci, a tou je jakási všeobecná devalvace fotografie, kterou už bohužel nelze zastavit. Každou vteřinu vzniknou na světě stovky tisíc a možná miliony bezduchých záběrů, které končí někde v mobilním telefonu nebo na sociálních sítích. Zmizelo také to kouzlo poznávání, objevování a překvapení, které v sobě měla fotografie klasická.

Digitální kompakty/ mobilní telefony

Základní kategorií digitálních fotoaparátů jsou tzv. kompakty. Dnes už do této kategorie patří i mobilní telefony a tablety s integrovaným fotoaparátem. Jde tedy převážně o kapesní přístroje s malým snímačem a možnostmi nastavení expozice. Tyto fotoaparáty slouží především jako obrazové zápisníky a tomu odpovídá i technická kvalita fotografií. Rozhodně nejsou určeny k profesionální nebo nějaké kreativní tvorbě. Na druhou stranu, pro běžné rodinné fotografování a dokumentární účely stačí.

Digitální zrcadlovka vyšší třídy DX (Nikon D500)

Kompaktní digitální fotoaparát bez výměnného objektivu – ultrazoom (Nikon DL 24-500)

Kompaktní digitální fotoaparát bez výměnného objektivu (Nikon DL 18-50)

Dnes navíc lze mezi kompakty najít přístroje velikostně srovnatelné se zrcadlovkou, které mají plně manuální nastavení expozičních hodnot, nebo dokonce stejně velký snímač. I obrazová kvalita je tedy srovnatelná. Jediné, čím se odlišují, je napevno zabudovaný objektiv, který na rozdíl od zrcadlovky nelze vyměnit.

Digitální kompakty s výměnným objektivem

Poměrně novou generací digitálních fotoaparátů jsou tzv. bez-zrcadlovky, neboli systémové kompakty s výměnným objektivem. Většinou jde o jakousi menší verzi zrcadlovky, u které lze měnit objektivy. Tyto přístroje nemají hledáček, a pokud ano, tak pouze elektronický, nikoliv optický. Proto nepotřebují ani zrcátko. Kvalita fotografií je velmi podobná jako u zrcadlovek. Hlavní výhodou je malá velikost a nízká hmotnost, a to jak fotoaparátů samotných, tak i výměnných objektivů.

Digitální kompakt s výměnným objektivem (Nikon 1 V3)

Digitální zrcadlovky

Většina pokročilých a profesionálních fotografů ale stále dává přednost klasické zrcadlovce, tedy přístroji s velkým snímačem, výměnným objektivem a hledáčkem, kterým vidíte skrze objektiv. Samozřejmě i třída zrcadlovek je rozdělena na základní modelovou řadu, pokročilejší, tedy poloprofesionální, a tu profi. Tyto kategorie se liší především v použitých materiálech, odolnosti, technických parametrech a v neposlední řadě ve velikosti snímače. Nižší a střední třída zrcadlovek používá snímač typu APS-C, tedy přibližně o velikosti 23 × 15 mm. Vyšší řady a profesionální zrcadlovky jsou osazeny snímačem tzv. full frame. Ten má velikost kinofilmového pole, tedy cca 36 × 24 mm. Díky tomu mají tyto zrcadlovky větší dynamický rozsah, nižší hladinu šumu a dokáží zachytit větší množství detailů.

Při výběru objektivu je velmi důležité dávat pozor na to, aby pasoval ke konkrétnímu typu snímače. Na formát APS-C jdou v podstatě nasadit i objektivy určené pro full frame a kinofilm. Opačně, tedy na zrcadlovky s velkým snímačem, většinou nelze použít objektivy pro APS-C přístroje, a pokud, tak s určitými omezeními.

Profesionální digitální zrcadlovka FX (Nikon D5)

Profesionální digitální zrcadlovka FX (Nikon D810)

Digitální stěny a středoformáty

Nejvyšší třídou digitálních fotoaparátu jsou přístroje středního formátu a tzv. digitální zadní stěny. Jde o kategorii, na kterou se soustředí poměrně malý okruh výrobců. K těm předním patří značky Phase One, Hasselblad, Mamiya a Pentax. Tyto fotoaparáty disponují velkým snímačem například 50 × 39 nebo 44 × 33 mm a samozřejmě také ohromným rozlišením v řádech několik desítek megapixelů (50 Mpx, 60 Mpx, 80 Mpx až 100 Mpx). Uvedené přístroje stojí několik set tisíc korun a jsou určeny výhradně k profesionálním účelům nebo tam, kde je kladen velký důraz na rozlišení z důvodu velkoformátového tisku. Fotoaparáty středního formátu mají také svojí třídu objektivů, která není kompatibilní se zrcadlovkami.

Digitální fotoaparát středního formátu s rozlišením 100 Mpx (Phase One XF 100MP)

Práce se středním formátem je mnohem složitější a méně pohotová než se standardní zrcadlovkou. Mnoho profesionálních fotografů proto dnes přechází na nejvyšší modely zrcadlovek, které už také disponují rozlišením 24, 36 a 50 Mpx. Jde přeci jenom o levnější, univerzálnější, praktičtější, pohodlnější a také levnější řešení. Navíc je pravděpodobné, že rozlišení zrcadlovek do budoucna ještě poroste.

Digitální zrcadlovka s profesionálním příslušenstvím pro natáčení videa (Nikon D810)

Fotografické režimy (P, S, A, M)

Každý, kdo se seznamuje se svým prvním pokročilejším fotoaparátem, nabyde dojmu, že se nikdy nemůže zorientovat ve všech těch desítkách položek v menu, v tajuplných symbolech a ještě tajuplnějších zkratkách. Na druhou stranu, k pořízení dobré fotografie nepotřebujete vědět mnoho. Ze začátku je navíc dobré řídit se pravidlem, že čím méně věcí budete nastavovat sami, tím menší je pravděpodobnost, že něco pokazíte. To ale v žádném případě neznamená, že byste měli všechno nechat na automatice. Od té se musíte naopak co nejrychleji oprostit.

Během své praxe se často setkáváme s názorem, že fotografických režimů a různých možností je tolik, že než vyberete ten správný, tak záběr, který chcete fotografovat. Proto je lepší si to ze začátku trochu zjednodušit. K tomu ale potřebujete vědět, co jednotlivé režimy znamenají a k čemu se který hodí nejlépe.

Rozdělení jednotlivých fotografických režimů

Automatika

Plně automatický režim je značený zeleným symbolem, většinou ikonou fotoaparátu, obdélníčkem nebo zkratkou AUTO. V tomto programu za vás všechno nastaví fotoaparát. Pozor, nezaměňujte ho s režimem „A“, což je předvolba clony. V automatice přístroj nastaví expoziční hodnoty, tedy čas, clonu i citlivost, dále vyvážení bílé barvy, ale pozor, také si například sám určí, jestli použije blesk. To může být leckdy průšvih. Světlem blesku totiž většinou seberete snímku přirozenou atmosféru, a také se můžete dostat do nepříjemností v místech, kde se blesk používat nesmí. Uprostřed divadelního představení nebo například v muzeu budete ostraze těžko vysvětlovat „já nic, to ten automat“.

Základní fotografické režimy lze přirovnat k jednotlivým stadiím vývoje člověka. Automatika je na tomto žebříčku režim „batole“. To neumí mluvit, a tím pádem nikomu nemůže sdělit svou potřebu. Především je odkázáno na pomoc druhých a musí se o něj někdo postarat. Pokud začne plakat, maminka musí odhadovat, zda má žízeň, hlad, jestli mu rostou zoubky nebo jestli ho nestudí něco v plenkách. Nemá se ale čeho chytnout a odhad je proto bohužel velmi často chybný. A stejně tak je tomu u fotoaparátu. Když nastavíte režim automatiky, tedy chováte se jako „batole“, tak přístroj neví, jestli fotografujete krajinu, nebo cyklisty, kteří jednou na kole, nebo stádo srnek, které se pasou někde v dáli u lesa.

A jak se přístroj v automatice chová? Velmi prostě. V podstatě zohledňuje především světelné podmínky. Fotka se tedy na první pohled může zdát dobrá, protože není ani přesvícená ani tmavá. Po jejím pečlivém prozkoumání ale mnohdy zjistíte, že je všechno špatně. Místo cyklistů jsou tam jen šmouhy, místo srnek je zaostřený les v pozadí, případně je fotografie zrnitá, protože si automat zbytečně zvedl citlivost, i když jste měli fotoaparát na stativu. Občas se samozřejmě nějaká fotografie povede i na automatiku, ale procento úspěšnosti je velmi malé a přicházíte tak o mnoho důležitých záběrů. Zvláště když se budete snažit na automatiku fotografovat někde ve zhoršených světelných podmínkách nebo budeme chtít zachytit nějaký rychlejší pohyb. Symbol automatiky si proto klidně můžete začernit černou lihovou fixou a snažte se na něj co nejrychleji zapomenout.

Občas se někdo ptá, proč je tedy takový hloupý režim i na poměrně pokročilých a drahých fotoaparátech. Je to prosté. Mnoho lidí má peníze na to, koupit si drahý přístroj, ale jen málo z nich se chce naučit doopravdy fotografovat. Stačí jim, že nacvakají stovky fotek, a doufají, že aspoň těch deset jich snad vyjde nějak uspokojivě. Stejně tak ne každý majitel sportovního vozu umí řídit jako závodní jezdec.

Standardní kruhový volič fotografických režimů (Nikon D5500)

Scénické režimy

Když batole trochu povyroste, dostane se do školky. Tam se učí rozeznávat barvy, zvířátka, kytičky a vůbec věci kolem sebe. A přesně takovým programem pro „předškoláky“ jsou tzv. scénické režimy. Ty většinou najdete pod souhrnným označením SCN, nebo SCENE, případně jako obrázkové symboly, kytička (makro), kopečky (krajina), paní v klobouku (portrét), běžec (sport) a panáček s hvězdičkou u hlavy (noční portrét). Dítě ve školce už pozná jablíčko od hruštičky, a tak může paní učitelce říct, co by si dalo k svačině. Zrovna tak vy naznačujete fotoaparátu podle jednotlivých ikon, co se chystáte vyfotografovat. Tyto informace jsou ale stále velmi nepřesné a přístroj pouze odhaduje, jak by mohla daná scéna vypadat. Zvyšujete tím sice svou pravděpodobnost na úspěch, ale i tak je stále velmi malá a s výsledkem často nebudete spokojeni.

Ono je to logické. Když nastavíte například režim „sport“, jak má fotoaparát odhadnout, o jaký sport se jedná? Jinou rychlostí se pohybuje fotbalista, jinou rychlostí formule jedna a úplně odlišnou dynamiku pohybu mají například šachisté, což jsou v podstatě také „sportovci“. Pokud má fotoaparát dostatek světla, fotka se většinou povede. Velké problémy, ale budete mít například u halového sportu. Tam je přístroj v tomto režimu často bezradný.

Přehled základních scénických režimů

Velmi podobně je to i u ostatních scénických režimů. Když nastavíte program „krajina“, přístroj neumí změřit, jestli strom v popředí je od vás 15 metrů nebo zda hory v pozadí jsou ve vzdálenosti 500 metrů. Tím pádem se velmi často stane, že fotografie není ostrá v celé rovině, tak, jak by to u fotografií krajin mělo být. Stejně tak u portrétu fotoaparát nepozná, jestli má být ostrý jenom obličej nevěsty nebo i obličej tetičky, která je za nevěstou v pozadí.

Největší „podvod“ je pak režim kytičky, tedy „makro“. U kompaktních fotoaparátů se v tomto programu změní minimální zaostřovací vzdálenost například z 10 na 2 cm a můžete vyfotit pampelišku tak, aby byla přes celou fotografii. Zrcadlovky a fotoaparáty s větším snímačem mají minimální zaostřovací vzdálenost podstatně delší cca mezi 20–45 cm. Tak blízko se k fotografovanému objektu proto nedostanete. V režimu makro přistroj většinou nastaví nízké clonové číslo pro rozostření pozadí, případně vyšší citlivost, když je málo světla, a to ještě podle dost záhadného klíče. Rozhodně nezmenší zaostřovací vzdálenost a vy tedy žádné makro nefotíte. Dokud si tedy nepořídíte makroobjektiv, předsádkovou čočku nebo mezikroužky, pořádné makro se zrcadlovkou nikdy nevyfotíte. Když to tedy shrneme, vidíte, že scénické režimy tedy nebudou to pravé.

Zobrazení fotografického režimu na displeji (Programová automatika)

Programová automatika (P)

Když už dítě chodí na základní školu, umí číst, počítat a také začíná logicky uvažovat. Režim programové automatiky je tedy takové období školních let. Rozdíl mezi plnou automatikou a programovou automatikou je v tom, že v režimu AUTO nemůžete na fotoaparátu nastavit v podstatě vůbec nic. Oproti tomu v režimu PROGRAM můžete pracovat s citlivostí ISO, s vyvážením bílé barvy, kompenzací expozice, měřením expozice, s výběrem ostřicího bodu, můžete také kdykoliv zapnout a vypnout blesk. Do jisté míry lze také změnit poměr mezi časem a clonou. Primárně ale tyto dvě hodnoty nastavuje fotoaparát podle naměřeného světla. V tuhle chvíli si možná řeknete „no skvělé – tohle je přesně režim, který je akorát pro mě“. Nenechte se ale zviklat. Nebo myslíte, že k tomu, abyste se prosadili, stačí vychodit základní školu? Někomu možná ano, ale takový člověk jen málokdy dosáhne většího úspěchu.

Programová automatika je dobrá v tom, že už s vámi fotoaparát začíná trochu komunikovat a nechá vás ovlivnit některé parametry. To nejdůležitější, co určuje, jestli bude fotografie opravdu dobrá, jsou právě expoziční hodnoty, tedy délka expozice a clonové číslo. Právě ty musí mít dobrý fotograf pod kontrolou. Pomyslnou střední školou jsou proto režimy preference času a preference clony. A na ty byste se měli hned od začátku zaměřit. Samozřejmě se v každé druhé knížce dočtete, že kdo nefotí na režim „M“, tedy na plný manuál, nebude nikdy dobrý fotograf. To ale není úplně pravda. I na tyto dva programy se dá udělat špičková fotografie. Dokonce stejně tak dobrá jako v manuálu, jen k ní dojdete trochu jinou cestičkou. Výsledek ale bude stejný. Bezesporu existují žánry a situace, ve kterých je lepší fotografovat na manuální režim. Většinou jde ale o složitější scény, jako například focení s externím bleskem, v ateliéru se zábleskovými světly nebo náročnější reportáže, jako jsou sportovní záběry, divadlo nebo koncerty. Obecně si proto troufáme říci, že při běžném fotografování s těmito dvěma režimy vystačíte. A když už jsme si jednotlivé režimy takto vytřídili a zbývají v podstatě jen dva, nebude tak složité vyhodnotit, který se na co hodí.

Preference času (S nebo Tv)

V tomto programu nastavujete pouze konkrétní čas expozice a clona se automaticky dopočítá podle světla. Když je světla hodně, fotoaparát zacloní a clona se zavírá, a naopak, když je světla málo, clona se otevře. Nemělo by se proto nikdy stát, že fotka bude přesvícená, nebo tmavá. Pokud se nebavíme o extrémních situacích. Pokročilejší fotografové vědí, že i v preferenci času, lze nepřímo ovlivnit clonu, kterou standardně dopočítává fotoaparát. Například když chcete nižší clonové číslo, můžete čas zkrátit, čímž uberete světlo a clonu tím otevřete, nebo zvednete citlivost, čímž přidáte světlo a clona se začne uzavírat.

Pohyb zmrazený krátkým expozičním časem, režim preference času (S/Tv)

čas: 1/1250 s

clona: F3.2

citlivost: ISO 200

ohnisko: 200 mm

Pohyb rozmáznutý dlouhým expozičním časem, režim preference času (S/Tv)

čas: 1/50 s

clona: F9

citlivost: ISO 125

ohnisko: 50 mm

korekce: -2/3 EV

Preference času se ale všeobecně používá především tehdy, když je hodnota clony i hloubka ostrosti druhotná a nejdůležitější je konkrétní délka expozice. Ta určuje, zda pohyb na fotografii zmrazíte, nebo naopak zaznamenáte jeho dráhu, tedy ho rozmáznete. Všeobecně se tedy můžete řídit pravidlem, že jakýkoliv pohyb můžete fotografovat na preferenci času.

Zkratka „S“ vychází z anglického „shutter“ (závěrka), přeneseně čas závěrky. Existuje několik mnemotechnických pomůcek, jak si tuto předvolbu lépe zapamatovat. Pod písmenkem „S“ si můžete představit známější anglické slovíčko „speed“ tedy rychlost, přeneseně pohyb, nebo ještě známější slovíčko „sport“ což je asi nejlépe zapamatovatelné. Na tento režim S(port) tedy fotografujete pohyb. Navíc slovo čaS končí písmenem S a clonA končí písmenem A, což vám také může pomoci se zpočátku zorientovat.

Jednou z mála výjimek jsou přístroje značky Canon a některé fotoaparáty Pentax. Ty mají preferenci času označenou zkratkou „Tv“, tedy „Time value“ což znamená „časová hodnota“. I pro tento případ se nabízí jedna mnemotechnická pomůcka, a tou je zkratka, kterou známe ze školního rozvrhu hodin. Jedním z nejoblíbenějších předmětů je bezesporu „tělesná výchova“, která se značí stejnou zkratkou Tv, Tělesná výchova = sport = pohyb.

Preference clony (A nebo Av)

Druhý podobný režim naší „střední fotografické školy“ je preference (někdy popisovaná také jako předvolba nebo priorita) clony, která funguje jako preference času, jenom opačně. Nastavíte si potřebnou clonu a čas se dopočítá automaticky. V případě, že je čas moc dlouhý, použijte stativ, nebo zvyšte citlivost ISO. Naopak v případě, že je čas moc krátký, zvyšte clonu, nebo použijte šedý, neutrální (ND) filtr. Nastavení clony se používá především na statické záběry, kde nepracujete s pohybem, s časem expozice, ale spíš potřebujete kontrolovat hloubku ostrosti. Tedy to, jak bude ostré nebo rozostřené pozadí, případně popředí. A to právě určuje hodnota clonového čísla.

Pozadí rozostřené otevřenou clonou, nízkým clonovým číslem, režim preference clony (A/Av)

čas: 1/125 s

clona: F2.8

citlivost: ISO 200

ohnisko: 400 mm

stativ

Velká hloubka ostrosti dosažená vysokým clonovým číslem, režim preference clony (A/Av)

čas: 1/20 s

clona: F16

citlivost: ISO 100

ohnisko: 24 mm

korekce: -1 1/3 EV

stativ

Table of Contents

Technická část

Jak funguje fotoaparát

Pár slov úvodem

Camera obscura

Vynález fotografie

Éra kinofilmu

První zrcadlovky

Fotografie se digitalizuje

Digitální kompakty/ mobilní telefony

Digitální kompakty s výměnným objektivem

Digitální zrcadlovky

Digitální stěny a středoformáty

Fotografické režimy (P, S, A, M)

Automatika

Scénické režimy

Programová automatika (P)

Preference času (S nebo Tv)

Preference clony (A nebo Av)

Manuální režim (M)

Shrnutí

Expoziční trojúhelník – svatý grál fotografie

Expoziční čas

Shrnutí

Shrnutí

Shrnutí

Clona

Citlivost ISO

Shrnutí

Jak si poradit při nedostatku světla

Měření expozice

Režimy měření expozice

Korekce expozice

Manuální nastavení expozice

Zaostřování

Hloubka ostrosti

Zaostřovací režimy

Vyvážení bílé barvy (WB – White Balance)

Práce s bleskem

Stativ – třetí ruka fotografa

Výběr stativu

Co fotit se stativem

Jak si poradit bez stativu

Formát souboru – RAW a JPEG

Nastavení kvality a rozlišení

Formát RAW

Objektivy

Podle konstrukce

Podle určení

Počítačová úprava fotografií

Krajina

Menší snímač výhodou?

Filtry

Kompozice

Portrét

Expoziční režim pro portrétní fotografii

Ostrost světla

Focení pohybu – sport, zvířata

Sport

Zvířata

Reportáž, svatba

Reportáž

Svatba

Architektura

Světlo v architektuře

Makro, detaily

Technika

Noční fotografie

Základní vybavení pro noční fotografování

Panorama

Koncerty, divadlo, kultura

Expozice

Zaostřování

Černobílá fotografie

Počítačové odbarvení