Robert K. Wittman & David Kinney

THE DEVIL’S DIARY

Copyright © 2016 by Robert K. Wittman & David Kinney

Jacket design by Milan Bozic

Jacket photograph © Sueddeutsche Zeitung Photo / Alamy Stock Photo

Translation © 2017 by Martina Zrubáková

Poetry translation © 2017 by Ladislav Šimon

Slovak edition © 2017 by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

Z anglického originálu The Devil’s Diary (HarperCollins,

New York 2016) preložila Martina Zrubáková.

V preklade je použitý citát z básne Pútnikova večerná pieseň:

J. W. Goethe: Slasť a bôľ. Literárna nadácia Studňa,

Bratislava 2013. Preložil Ladislav Šimon.

Redigoval Milan Richter.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava roku 2017

ako svoju 1066. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5295-0

Našim rodinám

Na začlenenie veľkých filozofických zmien do života sú potrebné mnohé generácie.

Jedného dňa sa aj tie dnešné polia smrti opäť zazelenajú.

– ALFRED ROSENBERG

Zlé je, že aj malé kroky môžu viesť k masovým vraždám.

Preto by sme si mali vystačiť iba s veľmi malými krokmi.

– ROBERT KEMPNER

DIABLOV DENNÍK

„Nech žije večné Nemecko!“ V roku 1935 nacisti vítajú Alfreda Rosenberga (uprostred so zdvihnutou rukou) v durínskom meste Heiligenstadt. (ullstein bild/ullstein bild via Getty Images)

Prológ: Pivnica

Mohutná stavba na kopci sa vynímala nad zvlneným bavorským vidiekom takým nádherným, že ho nazývajú Gottesgarten, Božou záhradou.

Pri pohľade z dedín a sedliackych usadlostí roztrúsených na brehoch meandrujúcej rieky pútal pozornosť zámok Banz. Jeho rozložité kamenné krídla sa v slnečnom svetle ligotali ako zlato a dve štíhle medené veže sa vypínali do výšky nad barokovým kostolom. Toto miesto malo tisícročnú históriu – ako obchodné miesto, ako zámok opevnený proti útokom armád, ako benediktínsky kláštor. Vo vojnách ho vyplienili a zničili, neskôr aj extravagantne prestavali na sídlo kráľovskej rodiny Wittelsbachovcov. Králi a vojvodovia a raz dokonca aj sám cisár Wilhelm II., posledný nemecký panovník, poctili svojou prítomnosťou jeho honosné sály. Na jar 1945 sa toto rozľahlé sídlo stalo základňou neslávne známeho komanda, ktoré počas vojny plienilo okupovanú Európu na slávu Tretej ríše.

Keď sa po šiestich mučivých vojnových rokoch chýlilo k porážke tejto ríše, nacisti v celom Nemecku pálili citlivé dokumenty, aby sa ich nezmocnili tí, ktorí by ich mohli použiť proti nim. Našli sa však aj byrokrati, ktorým bolo proti srsti zničiť ich, a namiesto toho ich ukryli v lesoch, baniach, hradoch a zámkoch, akým bol aj Banz. Po celej krajine sa nachádzali obrovské haldy tajomstiev, ktoré mali padnúť do rúk Spojencov – detailné interné záznamy, čo vrhali svetlo na zvrátenú nemeckú byrokraciu, na bezcitnú armádnu vojnovú stratégiu a na nacistov posadnutých plánom raz a navždy vyčistiť Európu od „neželaných elementov“.

V druhom aprílovom týždni 1945 dobyli toto územie vojaci 3. americkej armády generála Georga S. Pattona a 7. americkej armády generála Alexandra Patcha. Odvtedy, čo pred pár týždňami prekročili Rýn, hnali sa cez západný kút zničenej krajiny¹ a spomalili ich len zbombardované mosty, improvizované zátarasy na cestách a izolované zvyšky zarytého odporu. Prechádzali mestami, ktoré zrovnali so zemou bomby Spojencov. Míňali dedinčanov, čo ich sledovali prázdnymi pohľadmi, a domy, na ktorých nevial nacistický hákový kríž, ale biele plachty a obliečky na vankúše. Nemecká armáda sa už takmer celkom rozpadla. Hitler mal byť o tri a pol týždňa mŕtvy.

Američania krátko po príchode do tejto oblasti narazili na pompézneho aristokrata, ktorý nosil monokel a vysoké, starostlivo vyleštené čižmy. Kurt von Behr prežil vojnu v Paríži², kde vykrádal súkromné umelecké zbierky a plienil domácnosti desaťtisícov Židov vo Francúzsku, Belgicku a Holandsku. Krátko pred oslobodením Paríža však spolu s manželkou utiekol na zámok Banz aj s nakradnutými umeleckými predmetmi, naloženými na jedenástich autách a štyroch sťahovacích nákladiakoch.

Von Behr chcel urobiť obchod.

Zašiel do neďalekého mesta Lichtenfels a skontaktoval sa s dôstojníkom vojenskej správy Samuelom Haberom. Von Behr pôsobil dojmom, že si za múrmi zámku s umelecky pomaľovanými stropmi zvykol na kráľovský život^3. Ak mu Haber dovolí, aby zostal v zámku, von Behr prisľúbil, že mu ukáže tajnú skrýšu plnú dôležitých nacistických dokumentov.

Američana jeho ponuka zaujala. Keďže sa operačné informácie veľmi cenili a schyľovalo sa k súdnym procesom za vojnové zločiny, spojenecké sily dostali rozkaz vypátrať a získať čo najviac nemeckých spisových materiálov a dokumentov. V Pattonovej armáde bola touto úlohou poverená vojenská spravodajská jednotka G-2.4 Jej operačné zložky iba v apríli zaistili tridsať ton nacistických dokumentov.

Na základe von Behrovho tipu sa Američania vybrali na návštevu do zámku na kopci. Nacista ich zaviedol na piate podlažie v podzemí, kde sa za falošnou betónovou stenou skrývala „zlatonosná žila“ tajných nacistických dokumentov. Obrovské štôsy zaplnili celú hlbokú pivnicu. Tie, čo sa do nich nezmestili, ležali nahádzané v kopách na dlážke.

Von Behr prezradil Američanom tajomstvo, zároveň si však uvedomil, že tento gambit ho nezachráni pred ničivými dôsledkami potupnej porážky Nemecka, a rozhodol sa štýlovo opustiť javisko. Obliekol si jednu zo svojich extravagantných uniforiem a spolu s manželkou sa odobrali do spálne. Štrngli si štíhlymi pohármi s francúzskym šampanským zmiešaným s kyanidom a pripili si na koniec všetkého. „Táto epizóda,“ napísal istý americký korešpondent, „mala všetky prvky melodrámy, ktorú si nacistickí pohlavári zrejme vedeli vychutnať.“

Vojaci našli von Behra a jeho manželku ležať na zemi v ich luxusnom apartmáne. Pri prehliadke tiel si všimli dopoly prázdnu fľašu na stole.

Manželia von Behrovci si vybrali dokonca aj symbolický ročník^5 – 1918, teda rok, keď ich milovaná vlasť skončila zrazená na kolená na konci inej svetovej vojny.

Dokumenty v pivnici patrili Alfredovi Rosenbergovi, Hitlerovmu hlavnému ideológovi a jednému z prvých členov nacistickej strany (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP). Rosenberg bol svedkom embryonálnych začiatkov strany v roku 1919, keď zatrpknutí a rozhnevaní nemeckí nacionalisti objavili vodcu v Adolfovi Hitlerovi, patetickom povaľačovi a veteránovi z prvej svetovej vojny. V novembri 1923, v tú noc, keď sa Hitler pokúsil zvrhnúť bavorskú vládu, Rosenberg vošiel do mníchovskej pivárne hneď za svojím hrdinom. Aj o desať rokov neskôr bol v Berlíne, keď sa strana dostala k moci a začala likvidovať svojich nepriateľov. Bojoval v politickej aréne aj v čase, keď nacisti pretvárali Nemecko podľa svojich predstáv. Vydržal až do konca, keď sa vojna zvrtla v prospech Spojencov a pokrivená vízia sveta sa rozpadla.

Keď vyšetrovatelia začali prezerať kopy dokumentov – celkovo 250 šanónov plných úradnej aj súkromnej korešpondencie –, objavili čosi pozoruhodné: Rosenbergov súkromný denník.

Päťsto rukopisných strán, čiastočne to boli zápisy v poznámkových zošitoch, no väčšina sa nachádzala na voľných hárkoch papiera. Prvé zápisy boli z roku 1934, teda rok po tom, čo sa Hitler chopil moci, a posledné mali o desať rokov viac, Rosenberg ich napísal krátko pred koncom vojny. Spomedzi najdôležitejších pohlavárov na najvyšších postoch Tretej ríše zanechali denníky^6 len Rosenberg, minister propagandy Joseph Goebbels a Hans Frank, generálny guvernér okupovaného Poľska známy svojimi zverstvami. Ostatní, vrátane Hitlera, si zobrali svoje tajomstvá do hrobu. Rosenbergov denník mal vrhnúť svetlo na fungovanie Tretej ríše z pohľadu človeka, ktorý celé štvrťstoročie pôsobil na najvyšších „poschodiach“ nacistickej strany.

Rosenberg nikdy nebol natoľko známy za hranicami Nemecka ako Goebbels či Heinrich Himmler, strojca bezpečnostných jednotiek SS, alebo Hermann Göring, hlavný veliteľ vzdušných síl luftwaffe. Rosenberg musel bojovať a hádať sa s týmito obrami nacistickej byrokracie, aby získal určitú moc, o ktorej si myslel, že si ju zaslúži. Vodcovu podporu však mal od začiatku do samého konca. S Hitlerom preberali medzi štyrmi očami najzákladnejšie otázky. Rosenberg bol navyše spoľahlivý a lojálny. Hitler ho vymenoval do viacerých vedúcich pozícií v strane a vo vláde, čím vzrástla jeho prestíž a vďaka čomu získal ďalekosiahly vplyv. Jeho rivali v Berlíne ho nenávideli, ale radoví členovia strany ho vnímali ako jedného z najdôležitejších mužov Nemecka. Pre nich bol veľkým mysliteľom, ktorému načúval aj sám vodca.

Neskôr sa zistilo, že Rosenberg mal prsty vo viacerých najznámejších zločinoch nacistického Nemecka.

Zorganizoval krádeže umeleckých diel, archívov a knižníc od Paríža cez Krakov až po Kyjev – korisť, ktorú neskôr spojeneckí Pamiatkari vystopovali v nemeckých zámkoch a soľných baniach.

V roku 1920 Rosenberg nasadil Hitlerovi do hlavy zákernú myšlienku, že komunistická revolúcia v Sovietskom zväze bola vlastne globálnym židovským sprisahaním, a svoje tvrdenie ustavične opakoval. Bol popredným obhajcom teórie, ktorú o dvadsať rokov použil Hitler, aby ospravedlnil zničujúcu vojnu Nemecka proti Sovietskemu zväzu. Keď sa nacisti pripravovali vtrhnúť do Sovietskeho zväzu, Rosenberg predpovedal, že táto vojna bude „svetovou očistnou biologickou revolúciou“, ktorá nakoniec vyvrcholí zničením „všetkých tých rasovo infikovaných židovských baktérií^7 a ich bastardov“. Počas prvých rokov vojny na Východe, keď Nemci zatlačili Červenú armádu až k Moskve, Rosenberg velil okupačným jednotkám, ktoré terorizovali Pobaltie, Bielorusko a Ukrajinu a jeho ministerstvo spolupracovalo s Himmlerovými genocídnymi križiakmi^8 pri masakrovaní Židov na celom Východe.

V neposlednom rade Rosenberg položil základy holokaustu. Svoje jedovaté názory na Židov publikoval od roku 1919 a ako šéfredaktor straníckych novín a autor článkov, letákov a kníh šíril stranícke posolstvo nenávisti. Neskôr, keď sa stal vodcovým straníckym ideológom, vítali ho jasajúce zástupy v mestách a dedinách po celej Ríši vyzdobených zástavami. Jeho teoretické dielo Mýtus 20. storočia, z ktorého sa predalo viac ako milión výtlačkov, sa spolu s Hitlerovým Mein Kampfom pokladalo za ťažiskovú literatúru nacistickej ideológie. Do svojho ťažkopádneho diela si vypožičal zastarané myšlienky o rase a dejinách sveta od iných pseudointelektuálov a spojil ich do idiosynkratického politického presvedčenia. Miestni a regionálni stranícki šéfovia ho informovali, že jeho myšlienky použili v tisícoch prejavov.

„Našli v nich,“ chvastal sa Rosenberg vo svojom denníku, „smerovanie aj materiál pre boj^9.“ Rudolf Höss^10, veliteľ koncentračného tábora Osvienčim, kde zavraždili viac ako milión ľudí, sa priznal, že psychologicky ho pripravili na jeho úlohu najmä slová troch mužov – Hitlera, Goebbelsa a Rosenberga.

V Tretej ríši mal ideológ možnosť vidieť, ako sa jeho filozofia uvádza do praxe, a tá Rosenbergova mala smrteľné následky.

„Stále a znova ma ide uchytiť od zúrivosti^11, keď premýšľam nad tým, čo tí židovskí paraziti spôsobili Nemecku,“ zapísal si do denníka v roku 1936. „Teší ma aspoň to, že som svojou trochou prispel k odhaleniu tejto zrady.“ Rosenbergove myšlienky legitimizovali a racionalizovali vraždy miliónov ľudí.

V novembri 1945 mimoriadny Medzinárodný vojenský tribunál v Norimbergu obžaloval najznámejších nacistov z vojnových zločinov – bol medzi nimi aj Rosenberg. Obžaloba sa opierala o množstvo nemeckých dokumentov, ktoré Spojenci ukoristili na konci vojny. Hans Fritzsche, obžalovaný z vojnových zločinov ako šéf tlačového oddelenia na ministerstve propagandy, povedal počas súdneho procesu väzenskému psychiatrovi, že v dvadsiatych rokoch, kým sa nacisti dostali k moci, Rosenberg zohral zásadnú úlohu vo formovaní Hitlerovej filozofie. „Podľa môjho názoru mal obrovský vplyv na Hitlera v období, keď ešte Hitler trochu premýšľal,“ poznamenal Fritzsche, ktorý bol v Norimbergu oslobodený, ale neskôr ho nemecký denacifikačný súd odsúdil na deväť rokov. „Rosenberg bol dôležitý pre svoje idey, ktoré boli len teoretické, no v Hitlerových rukách sa stali realitou... Je tragické, že Rosenbergove fantastické teórie sa dostali do praxe.“

Fritzsche tvrdil, že Rosenberg svojím spôsobom nesie „hlavnú vinu^12 zo všetkých, ktorí tu sedia na lavici obžalovaných“.

Robert H. Jackson, hlavný žalobca za USA v norimberskom procese, označil Rosenberga za „intelektuálneho veľkňaza nadradenej rasy“.13 Súd ho vyhlásil za vinného z vojnových zločinov a 16. októbra 1946 v noci Rosenberg odvisol na šibenici.

V nasledujúcich desaťročiach historici študovali milióny dokumentov, ktoré Spojenci zachránili na konci vojny, a usilovali sa pochopiť ako a prečo prišlo k najväčšej kataklizme 20. storočia. Išlo o obrovský objem dokumentov – tajné vojenské správy, detailné zoznamy drancovania, súkromné denníky, diplomatické depeše, prepisy telefonických rozhovorov, mrazivé podrobnosti z byrokratických záznamov zo zasadnutí, na ktorých sa preberali masové vraždy. Po skončení súdnych procesov v roku 1949 americkí žalobcovia zatvorili svoje kancelárie, ukoristené nemecké dokumenty naložili na lode a dopravili do starej fabriky na torpéda stojacej na brehu rieky Potomac v meste Alexandria vo Virgínii. Tam sa všetky materiály pripravili na zaregistrovanie do Národného archívu. Odfotografovali ich na mikrofilmy a väčšina originálov sa nakoniec vrátila do Nemecka.

To však nebol prípad Rosenbergovho tajného denníka. Ten sa nedostal do Washingtonu. Nikdy ho neprepísali, nepreložili ani ho nikdy celý nepreštudovali odborníci na Tretiu ríšu.

Denník štyri roky po tom, ako ho vyniesli z pivnice bavorského zámku, jednoducho zmizol.

Prológ

1 After Action Report, Third US Army, 1 August 1944 – 9 May 1945, vol. I: The Operations, s. 337.

2 Dreyfus, J. M. – Gensburger, S. Nazi Labour Camps, s. 9, s. 130

3 Higgins, M. Americans Find Nazi Archives in Castle Vault. In New York Herald Tribune, 24. apríl 1945.

4 After Action Report, Third US Army, 1 August 1944 – 9 May 1945, vol. II: Staff Section Reports, s. G-2 47.

5 Higgins, M. Tamže.

6 Himmlerove denníky, ktoré sa našli, sa končia v roku 1924. Mnohí menej významní činitelia Tretej ríše zanechali po sebe denníky.

7 Office of the U.S. Chief of Counsel for the Prosecution of Axis Criminality, Nazi Conspiracy and Aggression, vol. 5, s. 554 – 57.

8 Pozri Piper, E. Vor der Wannsee-Konferenz: Ausweitung der Kampfzone. In Der Tagesspiegel, 11. december 2011.

9 Rosenbergov denník, 23. august 1936.

10 Gilbert, G. Nuremberg Diary, s. 267 – 68.

11 Rosenbergov denník, 23. august 1936.

12 Goldensohn, L. The Nuremberg Interviews, s. 73 – 75.

13 Closing statement of Robert Jackson, chief American prosecutor (Záverečná reč Roberta Jacksona, hlavného žalobcu USA), Trial of the Major War Criminals, vol. 19, s. 416.

STRATY A NÁLEZY

1949 – 2013

Žalobca Robert Kempner v norimberskom Justičnom paláci. (Múzeum holokaustu vo Washingtone, s láskavým súhlasom Johna W. Mosenthala)

1

Križiak

Štyri roky po skončení vojny čakal istý žalobca v norimberskom Justičnom paláci v súdnej sieni číslo 600 na vynesenie verdiktu. Mali odznieť konečné rozsudky pre nacistických vojnových zločincov obžalovaných Američanmi a žalobca Robert Kempner investoval do výsledku všetko.

Dravý štyridsaťdeväťročný právnik, zaťatý a neúnavný pracant so záľubou v intrigách, ktorý kráčal životom s bojovne vystrčenou bradou, akoby vyzýval nepriateľov – a tých nebolo málo –, aby si udreli. Hoci Kempner z fyzickej stránky svojimi stosedemdesiatimi dvomi centimetrami a rednúcimi vlasmi na temene hlavy nevyčnieval z radu, vyžarovala z neho autorita, vďaka ktorej mu ľudia ustupovali z cesty. Záviselo od uhla pohľadu, či ho ľudia vnímali ako človeka s charizmou alebo ako vyzývavého horlivca či dogmatika, obhajcu spravodlivosti alebo malicherného neotesanca.

Kempner strávil väčšiu časť z dvadsiatich rokov svojho profesionálneho života v boji proti Hitlerovi a nacistom, pričom posledné štyri roky prežil v tomto meste zničenom vodcovým megalomanstvom a bombami Spojencov. Jeho zápas bol ojedinelým osobným príbehom a zároveň aj univerzálnym naratívom – bojom o život a čiastočne aj malým partom v globálnom zápase svojej doby. Začiatkom tridsiatych rokov mladý Kempner pracoval ako právny poradca na ministerstve vnútra v Berlíne a tvrdil, že Nemecko by malo Hitlera a jeho stúpencov postaviť pred súd za vlastizradu skôr, než rozvrátia republiku a prenesú svoje hrozivé plány z papiera do reality. Krátko po tom, čo sa v roku 1933 nacistická strana dostala k moci, Kempner – Žid, liberál a otvorený oponent – prišiel o svoje miesto v štátnej správe. V roku 1935 po tom, čo ho na krátky čas uväznili a vypočúvalo ho gestapo, utiekol do Talianska, potom do Francúzska a nakoniec odišiel do Spojených štátov, kde pokračoval vo svojej kampani. Kempner získal veľké množstvo interných nemeckých dokumentov aj sieť informátorov. V Spojených štátoch pomáhal Ministerstvu spravodlivosti usvedčiť nacistických propagandistov operujúcich na území USA a informácie o Tretej ríši odovzdal americkému Ministerstvu vojny, tajnému Úradu pre strategické služby (Office of Strategic Services – vojenská spravodajská služba s pôsobnosťou mimo USA, predchodkyňa CIA – pozn. prekl.) a Federálnemu úradu pre vyšetrovanie vedenému J. Edgarom Hooverom.

Potom nastal radikálny obrat ako vystrihnutý z hollywoodskeho scenára: Kempner sa vrátil do vlasti a pomáhal obžalovať mužov, ktorí ho pred rokmi vyhodili z práce, prenasledovali za jeho židovský pôvod, odobrali mu nemecké občianstvo a spôsobili, že musel utiecť, aby si zachránil život.

Po tom, čo Göringa, Rosenberga a ďalších pohlavárov porazenej Ríše obžalovali a usvedčili z vojnových zločinov, Kempner zostal v Norimbergu, lebo sa následne konalo dvanásť procesov – Američania obvinili ďalších 177 osôb, ktoré spolupracovali s nacistami. Boli to lekári, čo robili surové pokusy na zajatcoch v koncentračných táboroch, príslušníci SS, ktorí ich nútili pracovať do vyčerpania až smrti, riaditelia firiem profitujúcich z nútených prác, velitelia kománd, čo v čase vojny vraždili civilné obyvateľstvo po celej východnej Európe.

Kempner osobne dozoroval posledný a najdlhší súdny proces – Prípad 11, ktorý je známy aj pod názvom Ministerský proces, lebo väčšina z obžalovaných zastávala vedúce funkcie vo vládnych úradoch na Wilhelmstrasse v Berlíne. Najprominentnejšou postavou tohto súdu bol Ernst von Weizsäcker, štátny tajomník na Ministerstve zahraničných vecí v období 1938 – 1943, ktorý vydláždil cestu k okupácii Čiech a Moravy, a ako sa ukázalo, osobne vydal súhlas na transport viac ako šesťtisíc Židov z Francúzska do koncentračného tábora Osvienčim. Neslávne známym obžalovaným bol veliteľ Waffen SS Gottlob Berger, ktorý sa veľkou mierou podieľal na vzniku lúpežných kománd (Wilddiebkommandos) známych svojou brutalitou. „Radšej zastrelia o dvoch Poliakov viac, než o dvoch menej^14,“ napísal o nich Berger. Najväčšmi znepokojení medzi obžalovanými boli bankári, ktorí nielenže financovali výstavbu koncentračných táborov, ale aj zhromaždili celé tony zlatých zubných protéz, šperkov a okuliarov, čo patrili obetiam vo vyhladzovacích táboroch.

Súdny proces sa začal koncom roku 1947 a 12. apríla 1949 sa chýlil ku koncu.15 Traja americkí sudcovia vošli do súdnej siene, postavili sa na svoje vyvýšené miesta a začali nahlas čítať rozsudok. Mal osemsto strán a trvalo im to tri dni. Nacisti v súdnej sieni – strážení vojenskými policajtmi vystretými ako sviece s ligotavými striebornými prilbami na hlavách – počúvali so slúchadlami na ušiach tlmočníkov, ktorí prekladali rozsudok do nemčiny. Devätnásti z dvadsaťjeden obžalovaných boli odsúdení – piati z nich za účasť na spáchaní zločinu proti mieru. Weizsäcker dostal sedem rokov, Berger dvadsaťpäť a troch bankárov odsúdili na päť až desať rokov.

Pre obžalobu to znamenalo veľké víťazstvo. Celé štyri roky sa vŕtali v nacistických dokumentoch, vypočúvali stovky svedkov a dosiahli, že najväčší zločinci boli obvinení a išli do väzenia. Žalobcovia ukázali svetu, ako hlboko bola spoluvina na holokauste zakorenená v celej nemeckej štátnej správe. Podľa Kempnerovho vyjadrenia namaľovali „kompletnú zločineckú fresku“16 Tretej ríše a zaslúžili sa o to, že Norimberg vošiel do dejín ako „pevnosť, ktorá je zárukou medzinárodného práva“17. Týmto posilnili argument na energické trestné stíhanie vojnových zločinov.

Rozsudky boli vyvrcholením Kempnerovho dlhodobého ťaženia proti NSDAP.

Alebo ním prinajmenšom mali byť.

O pár rokov sa tento norimberský sľub dočkal spochybnenia. Už počas súdnych pojednávaní sa vynorili ohovárači v Nemecku a v Amerike. Tvrdili, že podstatou žalôb nie je len spravodlivosť, ale aj pomstychtivosť, a Kempner ako človek drsnej nátury a najmä agresívny vyšetrovateľ sa stal symbolom tohto pocitu neférovosti. Ako príklad im poslúžil Kempnerov tvrdý výsluch bývalého nacistického diplomata Friedricha Gausa, počas ktorého sa svedkovi vyhrážal, že ho odovzdá Rusom, tí ho postavia pred súd a obžalujú z vojnových zločinov. Jeden z Kempnerových amerických kolegov konštatoval, že jeho taktika je „pritiahnutá za vlasy“, a vyjadril obavy, že takýmto spôsobom by Kempner „mohol na norimberskom súde vyrobiť z obyčajných zločincov mučeníkov“18.

Ďalší svedok, ktorého Kempner podrobil krížovému výsluchu, o ňom povedal, že „nemal ďaleko od gestapáka“19.

V roku 1948 sa Kempner dal zatiahnuť do ostrej verejnej diskusie s protestantským biskupom Theophilom Wurmom, ktorá sa týkala férovosti vedenia procesov. Wurm napísal Kempnerovi otvorený protestný list; Kempner mu naň odpovedal, že tí, čo spochybňujú norimberské procesy, sú v skutočnosti „nepriatelia nemeckého národa“. Roztržka sa ďalej rozmazávala v tlači a Kempnera začali pranierovať nemecké noviny. Objavili sa v nich karikatúry, ktoré ho zobrazovali ako pokryteckého židovského exulanta túžiaceho po odplate.20

Ostrá kritika prišla dokonca aj od amerického senátora Josepha McCarthyho, ktorý mal medzi svojimi voličmi vo Wisconsine aj veľký počet nemeckých Američanov. Senátor napadol žalobu na Weizsäckera s tým, že podľa nemenovaných zdrojov bol tento nacista cenným agentom v utajení, ktorý počas vojny pracoval pre Američanov. McCarthy tvrdil, že Norimberg brzdí Američanov v zhromažďovaní spravodajských informácií v Nemecku, a na jar 1949 požiadal Výbor Senátu pre ozbrojené služby, aby sa vyšetrila „tá kompletná neschopnosť“ okolo súdneho procesu s Weizsäckerom.

„Myslím, že výbor by sa mal presvedčiť,“ povedal McCarthy, „akí hlupáci^21 – a toto slovo som použil zámerne – vedú tamojší vojenský súd.“

Americké súdy pre vojnové zločiny odsúdili viac ako tisíc nacistov na tresty odňatia slobody. Väčšina z nich skončila vo väznici v Landsbergu západne od Mníchova. Napriek tomu mnohí západní Nemci odmietali uznať platnosť rozsudkov vynesených americkými vojenskými súdmi a uväznených nacistov nepokladali za vojnových zločincov, ale skôr za obete nelegitímneho justičného systému. Z tejto záležitosti sa stal zásadný sporný bod, keď si v roku 1949 občania Spolkovej republiky Nemecko zvolili svojho prvého kancelára. V tom čase totiž USA, znepokojené plánmi Sovietov v Európe, už pracovali na tom, ako z porazeného nepriateľa urobiť lojálneho a remilitarizovaného spojenca.

Realita studenej vojny rýchlo anulovala výsledky práce žalobcov v súdnych procesoch s vojnovými zločincami.

V roku 1951 v rámci revízie rozsudkov vysoký komisár USA pre Nemecko oslobodil jednu tretinu norimberských väzňov a okrem piatich zmenil všetky rozsudky smrti na dlhoročné väzenie. Koncom roka boli prepustení na slobodu všetci nacisti z Prípadu 11, ktorých Kempner dostal za mreže. Hoci zmiernenie trestov bolo ohlásené ako prejav zhovievavosti, Nemci to vnímali inak: Američania konečne uznali, že vojenské tribunály boli nespravodlivé. Kempner okamžite prešiel do útoku. „Dnes chcem verejne varovať^22, že predčasným otvorením brán v Landsbergu sa dostanú na slobodu totalitné protispoločenské podvratné sily, ktoré ohrozia slobodný svet.“

Jeho varovanie zostalo nepovšimnuté. Americkí predstavitelia uprednostnili politický pragmatizmus a do roku 1958 boli takmer všetci vojnoví zločinci oslobodení.23

Table of Contents

Start

Prológ: Pivnica

STRATY A NÁLEZY 1949 – 2013

1 Križiak